Copyright © 2022 by Stephen King

Published by agreement with the author

and the author’s agents, Th e Lotts Agency, Ltd.

llustrations by Gabriel Rodriguez (odd number chapters

and epilogue) and Nicolas Delort (even number chapters)

Jacket design by Will Staehle/Unusual Corportation

Jacket artwork Shutterstock Spiral Stair 159579701,

Circle Covered Surface 760630357

Translation © Adéla Bartlová, 2023

Original English title: FAIRY TALE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-544-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-545-8 (mobi)

Kapitola první

Ten zatracený most. Zázrak. Vytí

1

Vím, že ten příběh dokážu vyprávět. Také vím, že mu nikdo neuvěří. Nevadí mi to. Stačí mi, že ho mohu vyprávět. Můj problém – který má jistě mnoho spisovatelů, nejen začátečníci jako já – spočívá v tom, že nevím, čím začít.

Nejdřív mě napadlo začít kůlnou, protože odtud se vlastně odvíjí moje dobrodružství, ale pak jsem si uvědomil, že bych musel nejprve povyprávět o panu Bowditchovi a o tom, jak jsme se poznali. Jenže to by se nestalo, nebýt zázraku, který se přihodil mému otci. Dalo by se říct, že velmi obyčejného zázraku, který se od roku 1935 stal už mnoha mužům a ženám, ale dítěti to pořád jako zázrak připadá.

Jenže ani to není správný začátek, protože podle mě by otec ten zázrak nepotřeboval, nebýt toho zatraceného mostu. Takže právě u toho musím začít, u toho zatraceného mostu na Sycamore Street. A teď, když o tom všem přemýšlím, jasně vidím nit, která mě už několik let vedla k panu Bowditchovi a zamčené kůlně vzadu za jeho omšelým viktoriánským domem.

Ale ne, nit se snadno přetrhne. Tohle byl spíš řetěz. Velice pevný. A já jsem ho měl omotaný kolem zápěstí.

2

Říčka Little Rumple protéká severním koncem Sentry’s Rest (místní tady tomu říkají jen Sentry) a do roku 1996, kdy jsem se narodil, přes ni vedl dřevěný most. Toho roku ho zkontrolovali inspektoři ze správy dálnic a označili ho za nebezpečný. Lidé z naší části Sentry to věděli už od osmdesátého druhého, říkal otec. Most měl být dimenzován na 4,5 tuny, ale místní s plně naloženým pick-upem si na něj obvykle netroufli, raději ho objeli po dálnici, i když to znamenalo otravnou zajížďku a ztrátu času. Táta říkal, že i v autě pod sebou člověk cítil, jak se prkna třesou a rachotí. Most byl nebezpečný, v tom měli inspektoři pravdu, ale kdyby místo starého dřevěného mostu nikdy nepostavili ten nový ocelový, moje matka by paradoxně mohla být stále naživu.

Little Rumple je opravdu jen říčka a postavit nový most netrvalo dlouho. Dřevěný strhli a nový se otevíral v dubnu 1997.

„Starosta přestřihl pentli, otec Coughlin té zatracené věci požehnal a bylo to,“ řekl mi otec jednou večer. Byl zrovna dost opilý. „Pro nás to zrovna požehnání nebylo, co, Charlie?“

Pojmenovali ho „most Franka Ellswortha“ po místním hrdinovi, který zahynul ve Vietnamu, ale lidé mu říkali jednoduše „sycamorský“. Sycamore Street byla na obou stranách pěkně hladce vyasfaltovaná, ale samotný most – dlouhý čtyřicet tři metrů – tvořila ocelová mříž, která hučela, když přes ni jelo auto, a drnčela, když jel náklaďák. Náklaďáky teď na most mohly, protože byl dimenzovaný na dvacet sedm tun. Pro naložený kamion by to sice nestačilo, ale ty po Sycamore Street nejezdily.

Každý rok se v městské radě mluvilo o tom, že se most vyasfaltuje a přidá se na něj aspoň jeden chodník, ale každý rok se nakonec ukázalo, že peníze jsou potřebnější jinde. Myslím, že chodník by mi matku asi nezachránil, ale asfalt by mohl. To se ale nikdy nedozvím.

Ten zatracený most.

3

Bydleli jsme v půlce dlouhé a svažité Sycamore Street, asi tak čtyři sta metrů od mostu. Na druhé straně stála malá benzinka s obchodem, který se jmenoval Zip Mart. Prodávalo se tam obvyklé zboží jako olej do motoru, balený chleba a sladkosti, ale také smažená kuřata, která smažil sám majitel pan Eliades (kterému se ovšem v okolí říkalo podle jeho obchodu „pan Zippy“). To kuře přesně odpovídalo prohlášení uvedenému na ceduli ve výloze: NEJLEPŠÍ V CELÉ ZEMI. Pořád si pamatuji, jak bylo dobré, ale od matčiny smrti jsem si nedal jediný kousek. Kdybych to zkusil, pozvracel bych se.

Jednu listopadovou sobotu roku 2003 – městská rada stále probírala možné vyasfaltování mostu a jako obvykle rozhodla, že to ještě rok počká – nám máma řekla, že zajde k Zippymu a koupí k večeři smažené kuře. My jsme se s otcem dívali na fotbal.

„Měla by sis vzít auto,“ řekl táta. „Bude pršet.“

„Potřebuju nějaký pohyb,“ odpověděla máma. „Ale vezmu si tu karkulkovskou pláštěnku.“

A tu také měla na sobě, když jsem ji viděl naposledy. Nenatáhla si kapuci, protože ještě nepršelo, a vlasy se jí vlnily na ramenou. Bylo mi sedm a máma měla podle mého názoru nejkrásnější zrzavé vlasy na světě. Všimla si, že se za ní dívám z okna, a zamávala mi. Já jsem jí také zamával a obrátil jsem pozornost k televizi, kde právě vedl tým Louisianské státní univerzity. Mrzí mě, že jsem se nedíval déle, ale nevyčítám si to. V životě nikdy nevíte, kdy se pod vámi otevřou padací dveře.

Nebyla to moje vina, a nebyla ani tátova, i když vím, že on si to vyčítal, protože: Kdybych sakra zvednul prdel a do toho pitomýho obchodu ji odvezl. Nejspíš za to nemohl ani řidič té instalatérské dodávky. Policie nám řekla, že nepil a přísahal, že dodržoval rychlostní limit 40 kilometrů za hodinu, který v naší obytné zóně platil. Táta řekl, že i kdyby to byla pravda, musel na chvíli přestat sledovat vozovku, byť jen na pár sekund. V tom měl nejspíš pravdu. Pracoval v pojišťovně jako likvidátor škod a prohlásil, že jediná čistá nehoda, o které kdy slyšel, byla smrt nějakého muže v Arizoně, jemuž spadl na hlavu meteorit.

„Vždycky za to někdo může,“ řekl mi. „Ale to není totéž co vina.“

„Dáváš mu za vinu, že mámu srazil?“ zeptal jsem se.

Zamyslel se nad tím. Zvedl sklenici ke rtům a napil se. To bylo asi šest nebo osm měsíců po mámině smrti a otec už nepil pivo. Přešel na tvrdý.

„Snažím se to nedělat. A většinou se mi to daří, pokud se nevzbudím ve dvě ráno a neuvědomím si, že jsem v posteli sám. Potom mu to dávám za vinu.“

4

Máma šla dolů z kopce. Na konci chodníku byla dopravní značka. Máma ji minula a přešla most. To už se stmívalo a začalo mrholit. Šla do obchodu a Irina Eliadesová (které se samozřejmě říkalo „paní Zippy“) jí řekla, že za nějaké tři minuty, nanejvýš pět, budou hotová čerstvá kuřata. Někde na Pine Street, nedaleko od našeho domu, dokončil instalatér poslední sobotní zakázku a uklízel nářadí do své dodávky.

Horké, křupavé a zlatavé kuře se právě dosmažilo. Paní Zippy ho naporcovala a zabalila a dala mámě jedno křídlo navíc, aby měla cestou domů co zakousnout. Máma jí poděkovala, zaplatila a zastavila se u stojanu s časopisy. Kdyby to neudělala, možná by to stihla až na konec mostu – kdo ví? Zatímco si máma prohlížela nejnovější vydání magazínu People, instalatérova dodávka právě musela zahnout na Sycamore Street a zahájit jedenapůlkilometrovou cestu dolů z kopce.

Máma vrátila časopis do stojanu, otevřela dveře a přes rameno ještě popřála paní Zippy hezký večer. Možná vykřikla, když si uvědomila, že do ní dodávka narazí, a jen Bůh ví, na co myslela, ale tohle byla poslední slova, která kdy vyřkla. Vyšla ven. Tam se mezitím studeně rozpršelo a v záři pouliční lampy na přilehlé straně mostu se rýsovaly stříbrné čárky.

Matka si pochutnávala na křidélku a vkročila na ocelovou plochu mostu. Opřelo se do ní světlo reflektorů a vykreslilo za ní dlouhý stín. Instalatér minul ceduli na druhé straně, na níž stálo NEBEZPEČÍ NÁLEDÍ NA MOSTĚ! JEĎ OPATRNĚ! Díval se zrovna do zpětného zrcátka? Nebo si kontroloval zprávy na telefonu? Obojí popřel, ale když se zamyslím, co se ten večer stalo, vždycky si vzpomenu na toho člověka zabitého meteoritem, jedinou čistou nehodu, o které táta mluvil.

Místa tam bylo dost; ocelový most byl širší než starý dřevěný. Problém spočíval v ocelovém povrchu. Řidič spatřil mou matku v půlce mostu a šlápl na brzdy, ne proto, že by jel příliš rychle (aspoň to tvrdil), ale čistě instinktivně. Ocelová mříž už začala namrzat. Dodávka dostala smyk, protočila se kolem vlastní osy a rozjela se bokem. Matka se přitiskla k zábradlí a upustila kuřecí křídlo. Dodávka se řítila dál, zasáhla ji a vyhodila na zábradlí roztočenou jako káču. Nechci myslet na to, které části těla jí ta smrtící rotace odtrhla, ale někdy se tomu nedokážu ubránit. Vím jen, že nakonec ji předek dodávky přimáčkl k mostní podpěře na té straně, kde stál Zip Mart. Část jejího těla sletěla do řeky. Většina zůstala na mostě.

Nosím v peněžence naši fotku. Jsou mi na ní asi tři roky. Máma si mě opírá o bok. Já mám jednu ruku v jejích vlasech. Měla krásné vlasy.

5

Vánoce toho roku nestály za nic. Na to můžete vzít jed.

Pamatuji si hostinu po pohřbu. Konala se u nás doma. Otec tam ze začátku byl, zdravil se s lidmi a přijímal kondolence, a pak zmizel. Zeptal jsem se jeho bratra, svého strýce Boba, kde je. „Musel si jít lehnout,“ řekl strejda Bob. „Byl opravdu utahaný, Charlie. Co kdyby sis šel ven hrát?“

V životě jsem neměl menší chuť jít si hrát, ale šel jsem ven. Minul jsem skupinku dospělých, kteří si šli ven zakouřit, a zaslechl jsem, jak jeden říká: Chudák, je vožralej jako doga. I když jsem se tehdy topil v žalu, hned jsem věděl, o kom mluví.

Než máma umřela, popíjel můj otec tak, že bych ho označil za „běžného pijáka“. Byl jsem malý, chodil jsem teprve do druhé třídy, tak to berte s rezervou, ale stojím si za tím. Nikdy jsem ho neslyšel, že by si šlapal na jazyk, nikdy se nemotal, nechodil do barů ani na mě nebo na mámu nevztáhl ruku. Přišel domů se svým kufříkem a máma mu udělala pití, většinou martini. Připravila je i sobě. A když jsme večer koukali na televizi, dal si někdy pár piv. To bylo všechno.

Po tom zatraceném mostě se všechno změnilo. Byl opilý po pohřbu (jako doga), o Vánocích a na silvestra (pak jsem zjistil, že silvestru lidé jako on říkají „noc amatérů“). V následujících týdnech a měsících po té události byl otec většinu času opilý. Zpravidla doma. Necoural po nocích po barech („Je tam moc takových idiotů jako já,“ řekl mi jednou) a stále na mě nevztáhl ruku, ale jeho vztah k alkoholu se vymkl kontrole. Dnes už to vím; tehdy jsem to prostě jen akceptoval. Děti to tak dělají. Nebo psi.

Ráno jsem si musel sám udělat snídani, nejdřív dva dny v týdnu, potom čtyři, pak už skoro každý den. Jedl jsem v kuchyni cereálie a poslouchal, jak otec chrápe v ložnici – byl to poctivý rámus, jako by tam startoval motorový člun. Někdy se před odchodem do práce zapomněl oholit. Po večeři (stále častěji jsme mívali donášku) jsem mu schoval klíčky od auta. Kdyby potřeboval novou láhev, ať si dojde pěšky k Zippymu. Občas jsem měl strach, aby na tom zatraceném mostě nepotkal auto, ale zase tak moc jsem se nebál. Byl jsem si jistý (přinejmenším docela jistý), že nemohu přijít o oba rodiče na témže místě. Otec pracoval v pojišťovně, takže jsem věděl, co je pojistná matematika: určování pravděpodobnosti.

Táta byl ve své práci dobrý, a přestože pil, ještě tři roky mu to nějak procházelo. Jestli v práci dostával nějaká varování? To nevím, ale asi ano. Zastavila ho někdy policie, protože začínal pít už odpoledne a potom kličkoval po silnici? Pokud ano, možná ho nechala jet jen s napomenutím. Spíš to bylo pravděpodobné, protože se znal se všemi policisty ve městě. Jednat s policií patřilo k jeho práci.

Náš život měl během těch tří let svůj rytmus. Nebyl to příliš dobrý rytmus, tančit byste na něj nechtěli, ale dalo se na něj spolehnout. Kolem třetí jsem přišel ze školy. Otec přijel kolem páté a z dechu už mu táhlo pár skleniček (nechodil v noci po barech, ale později jsem zjistil, že se cestou z práce pravidelně stavoval v Duffyho taverně). Přivezl pizzu, tacos nebo čínu z Joy Fun. Někdy zapomněl, a tak jsme si něco objednali…, tedy já jsem objednal. A po večeři začalo pořádné pití. Většinou gin. Když došel gin, tak něco jiného. Někdy usnul u televize. Jindy odvrávoral do ložnice a já jsem po něm musel uklidit boty a zmačkané sako. Tu a tam jsem se v noci probudil a slyšel jsem ho plakat. Slyšet něco takového uprostřed noci je dost hrozné.

Zhroutilo se to v roce 2006. Byly zrovna letní prázdniny. V deset ráno jsem měl zápas naší nižší ligy – dal jsem dva homeruny a jednou se mi podařilo parádně chytit míč. Vrátil jsem se domů po poledni a otec už tam byl: Seděl v křesle a civěl na televizi, kde zrovna běžela scéna souboje na zámeckých schodech z nějakého starého filmu. Měl na sobě jen spodky a upíjel čirý alkohol, který byl cítit jako neředěný gin. Zeptal jsem se ho, co tu dělá.

Aniž spustil oči z televize a téměř beze stopy špatné artikulace odtušil: „Vypadá to, že jsem ztratil práci, Charlie. Nebo, když budu citovat Bobcata Goldthwaita, sice vím, kde je, ale dělá ji někdo jiný. Nebo brzo bude.“

Myslel jsem, že na to nemám co říct, ale moje ústa stejně odpověděla. „Kvůli tomu pití.“

„Nechám toho,“ řekl.

Jen jsem ukázal na skleničku. Potom jsem zamířil k sobě do pokoje, zavřel jsem za sebou dveře a rozbrečel se.

Otec na mě zaklepal. „Můžu dál?“

Neodpověděl jsem. Nechtěl jsem, aby mě slyšel vzlykat.

„No tak, Charlie. Vylil jsem to do dřezu.“

Jako bych nevěděl, že láhev se zbytkem ginu pořád stojí na lince. A další je v kredenci. Možná jsou tam dvě. Nebo tři.

„No tak, Charlie, co na to říkáš?“ Žíkáš. Nesnášel jsem, když se mu pletl jazyk.

„Jdi do prdele, tati.“

Nikdy jsem mu nic takového neřekl a svým způsobem jsem si přál, aby vešel dovnitř a jednu mi vrazil. Nebo mě objal. Cokoli. Místo toho se odšoural do kuchyně, kde na něj čekala ta láhev ginu.

Když jsem konečně vylezl z pokoje, spal na gauči. Televize běžela, ale zvuk byl vypnutý. Dávali nějaký černobílý film, tentokrát se starými auty jezdícími zjevně ve studiových kulisách. Táta vždycky pil u starých filmů, pokud jsem nebyl doma já a netrval jsem na něčem jiném. Láhev stála na kávovém stolku a byla už skoro prázdná. Vylil jsem ten zbytek do dřezu. Otevřel jsem kredenc a přemýšlel jsem, že vyliju všechno, ale když jsem se na ty giny, whisky, malé vodky a kávovou brandy podíval, zmocnila se mě únava. Neřekli byste, že se desetiletý kluk může cítit takhle unavený, ale já jsem se tak cítil.

Strčil jsem do mikrovlnky mraženou hotovku k večeři – naše oblíbené „Babiččino zapečené kuře“ –, a zatímco se ohřívala, zatřásl jsem otcem. Posadil se, rozhlédl se, jako by nevěděl, kde je, a začal vydávat hrozné klokotavé zvuky, jaké jsem ještě neslyšel. S rukama přitisknutýma na ústech odvrávoral do koupelny a pak jsem ho slyšel zvracet. Zdálo se mi, že to snad nikdy neskončí, ale nakonec skončilo. Mikrovlnka pípla. Vzal jsem si chňapky – na levé stálo KDO VAŘÍ a na pravé TEN JÍ – a vyndal jsem zapečené kuře. Člověk si při vyndávání něčeho horkého z mikrovlnky nevezme chňapky jen jednou, pak už nikdy nezapomene. Hodil jsem jídlo na talíře a vrátil jsem se do obýváku, kde táta seděl na gauči se sklopenou hlavou a rukama propletenýma na zátylku.

„Chceš něco jíst?“

Podíval se na mě. „Možná. Když mi přineseš pár aspirinů.“

V koupelně to páchlo ginem a ještě něčím, možná fazolovou omáčkou, ale aspoň se mu podařilo trefit se do mísy a spláchnout. Nastříkal jsem tam trochu osvěžovače a pak jsem otci přinesl aspirin a sklenici vody. Spolkl tři a postavil sklenici tam, kde předtím stála láhev ginu. Podíval se na mě s výrazem, jaký jsem u něho ještě neviděl, ani po mámině smrti. Nechci to vyslovit, ale musím, protože přesně to mě tehdy napadlo: Byl to výraz psa, který se vykálel na podlahu.

„Dokázal bych se najíst, kdybys mě objal.“

Objal jsem ho a omluvil jsem se za to, co jsem mu předtím řekl.

„To nic. Nejspíš jsem si to zasloužil.“

Šli jsme do kuchyně a snědli jsme tolik zapečeného kuřete, kolik jsme dokázali, tedy ne moc. Když otec seškrabával zbytky z talířů do výlevky, vykládal, že přestane pít, a ten víkend opravdu nepil. Řekl mi, že si v pondělí začne hledat práci, ale neudělal to. Zůstal doma, díval se na staré filmy, a když jsem se vrátil z baseballového tréninku a poledního plavání, byl už prakticky namol.

Všiml si, že se na něj dívám, a jen potřásl hlavou. „Zítra. Zítra. Přísahám.“

„Kecy,“ odsekl jsem a šel jsem do svého pokoje.

6

Bylo to nejhorší léto mého dětství. Možná se ptáte: Bylo horší než to po mámině smrti? A já bych řekl ano, protože otec byl jediný rodič, který mi zbyl, a protože se zdálo, jako by se to všechno odehrávalo ve zpomaleném záběru.

S polovičatou snahou se pokusil najít si práci v pojišťovnictví, ale nic z toho nebylo, i když se oholil, umyl a slušně oblékl. Zvěsti se šíří rychle.

Pořád chodily nějaké účty a neotevřené se kupily na stolku v předsíni. Aspoň on je neotevíral. Já ano, když už jich bylo moc. Položil jsem je před něj a on vypsal šeky. Nevěděl jsem, kdy se začnou vracet s razítkem NELZE PROPLATIT, a ani jsem to vědět nechtěl. Bylo to jako stát na mostě a představovat si, že se proti vám neovladatelně řítí dodávka. Přemýšlet, na co byste mysleli těsně předtím, než vás rozmačká.

Našel si brigádu v myčce aut u nové části dálnice. Vydržel tam týden, potom buď odešel, nebo ho vyhodili. Neřekl mi, jak to bylo, a já jsem se neptal. Dostal jsem se do výběrového týmu naší nižší ligy, ale na turnaji, kde se vyřazovalo po dvou porážkách, jsme zvládli vyletět hned po prvních dvou hrách. V sezoně jsem udělal šestnáct homerunů a byl jsem nejlepší pálkař Star Marketu, ale v těch dvou utkáních mě sedmkrát vyautovali, jednou kvůli minutému nadhozu a jednou kvůli pokusu trefit nadhoz, který letěl tak vysoko, že bych potřeboval výtah, abych na něj vůbec dosáhl. Kouč se mě ptal, co se mnou je, a já jsem řekl, nic, nechte mě být. Také jsem prováděl různé špatné věci, některé s kamarádem, některé sám.

Navíc jsem špatně spal. Neměl jsem noční můry jako po mámině smrti, jen jsem nemohl usnout, někdy až do půlnoci nebo do jedné. Začal jsem si přetáčet hodiny, abych se na ta čísla nemusel dívat.

Nemůžu říct, že bych otce nenáviděl (i když jsem si jistý, že bych k tomu časem došel), ale pohrdal jsem jím. Slabochu, slabochu, říkal jsem si, když jsem ležel v posteli a poslouchal jeho chrápání. Samozřejmě jsem také přemítal, co se s námi stane. Auto bylo sice splacené, ale dům ne a výše splátek mě děsila. Jak dlouho potrvá, než na to nedokáže vydělat? Dříve nebo později to přijde, protože hypotéka byla ještě na devět let a peníze nám rozhodně nemohly vydržet tak dlouho.

Bezdomovci, pomyslel jsem si. Banka nám vezme dům jako v Hroznech hněvu a z nás se stanou bezdomovci.

Potkával jsem ve městě bezdomovce, byla jich tam spousta, a když jsem nemohl spát, myslel jsem na ně. Myslel jsem na ty městské tuláky často. Oblečené v pytlovitých věcech, které jim visely na hubeném těle nebo se napínaly přes tlusté břicho. Tenisky slepené šedou izolepou. Křivé brýle. Dlouhé vlasy. Šílený pohled. Alkoholový dech. Představoval jsem si nás, jak spíme v autě u starého seřaďovacího nádraží nebo na parkovišti u Walmartu mezi obytnými vozy. Představoval jsem si, jak otec tlačí nákupní vozík naložený tím málem, co nám zbylo. Vždycky jsem v tom vozíku viděl svůj budík. Nevím, proč mě to děsilo, ale děsilo mě to.

Brzy jsem měl zase začít chodit do školy, ať už budu bezdomovec, nebo ne. Některé děti z mého týmu mi nejspíš začnou říkat „vyautovaný Charlie“. Pořád to bude lepší než „ten s tím násoskou“, ale na to nejspíš časem také dojde. Sousedi z naší ulice už věděli, že George Reade nepracuje, a zcela jistě znali i důvod. Nic jsem si nenalhával.

Nikdy jsme nechodili do kostela ani jsme nebyli v tradičním slova smyslu věřící. Jednou jsem se zeptal mámy, proč nechodíme do kostela a jestli nevěří v Boha. Řekla mi, že věří, ale nepotřebuje pastora (ani kněze nebo rabína), aby jí říkal, jak v něj má věřit. Prý jí stačí otevřít oči a rozhlédnout se kolem sebe. Táta řekl, že vyrostl v baptistické rodině, ale do kostela přestal chodit ve chvíli, kdy se tam začalo víc kázat o politice než o Ježíšovi.

Jednou večer, asi týden předtím, než měla začít škola, mě ale napadlo, že bych se pomodlil. Nutkání bylo tak silné, že hraničilo s posedlostí. Klekl jsem si vedle postele, sepjal ruce, pevně zavřel oči a modlil jsem se, aby táta přestal pít. „Jestli to pro mě uděláš, ať už jsi kdokoli, udělám něco pro tebe,“ sliboval jsem. „Ať se propadnu, jestli to nedodržím. Jen mi ukaž, co mám udělat, a já to udělám. Přísahám.“

Pak jsem se vrátil do postele a tu noc jsem konečně spal až do rána.

7

Než tátu vyhodili, pracoval pro pojišťovnu Overland National. Je to velká společnost. Nejspíš jste viděli jejich reklamy s mluvícími velbloudy Billem a Jill. Jsou fakt vtipné. Táta říkával: „Všechny pojišťovny mají srandovní reklamy, aby upoutaly, ale jakmile pojištěnec požádá o náhradu škody, veškerá sranda končí. Pak nastoupím já, odhadce škody, a mým úkolem je – přestože to nikdo neřekne nahlas – srazit tu částku co nejníž. Někdy to dělám, ale povím ti tajemství – vždycky začínám na straně pojištěnce. Pokud nenajdu nějaký důvod, proč to nedělat.“

Sídlo pojišťovny pro oblast Středozápadu je na okraji Chicaga, v ulici, které táta říkal „pojišťovácká ulička“. Když dojížděl, měl to tam ze Sentry asi čtyřicet minut; hodinu, pokud byla hustá doprava. V té jedné kanceláři pracovalo nejméně sto likvidátorů a jednou v září 2008 za tátou přišel jeden z jeho tamních kolegů. Jmenoval se Lindsey Franklin. Táta mu říkal Lindy. Bylo pozdě odpoledne a já jsem seděl v kuchyni u stolu a dělal si úkoly.

Ten den začal výjimečně mizerně. V domě to pořád ještě lehce páchlo kouřem, i když jsem tu rozstříkal osvěžovač. Táta se rozhodl, že k snídani udělá omelety. Jen Bůh ví, proč byl vzhůru v šest ráno a proč usoudil, že mi musí udělat omeletu, ale každopádně odešel na záchod nebo zapnout televizi a zapomněl, že má něco na sporáku. Nepochybuji, že byl ještě napůl opilý z předchozího dne. Probudilo mě kvílení detektoru kouře. Ve spodním prádle jsem utíkal do kuchyně, kde mě přivítal oblak kouře. To, co zbylo na pánvi, připomínalo zuhelnatělé dřevo.

Seškrábal jsem to do odpadků a udělal jsem si cereálie. Táta měl na sobě ještě zástěru a vypadalo to vážně pitomě. Pokoušel se mi omluvit a já jsem něco zahuhlal, jen aby už byl zticha. Z těch týdnů a měsíců si pamatuji hlavně to, jak se mi pořád pokoušel za něco omlouvat a jak strašlivě otravné to bylo.

Zároveň to ale byl výjimečně dobrý den, jeden z nejlepších, a to díky tomu, co se stalo odpoledne. Vy už přede mnou nejspíš máte pořádný náskok, ale stejně vám to povím, protože jsem nikdy nepřestal mít tátu rád, ani ve chvílích, kdy jsem ho nesnášel, a tahle část příběhu je moje oblíbená.

Lindy Franklin pracoval pro Overland. Byl také léčící se alkoholik. Nepatřil k té skupince, která si s otcem byla blízká, nejspíš proto, že neměl ve zvyku chodit po práci k Duffymu. Věděl ovšem, proč otec přišel o práci, a rozhodl se s tím něco dělat. Nebo to chtěl aspoň zkusit. Později jsem se dozvěděl, že ta návštěva byla součástí dvanáctého kroku. Měl u nás ve městě pár schůzek kvůli pojištění, a jakmile byl s prací hotov, spontánně se rozhodl stavit se u nás. V budoucnu prohlásil, že si to málem rozmyslel, protože s sebou neměl parťáka (zotavující se alkoholici většinou na tyhle návštěvy chodí ještě s někým, podobně jako mormoni), ale pak si řekl, vem to čert, a našel si na mobilu naši adresu. Nerad myslím na to, co se mohlo stát, kdyby si to opravdu rozmyslel. Určitě bych se neocitl v kůlně pana Bowditche, to je jasné.

Pan Franklin byl v obleku a kravatě. Měl perfektně ostříhané vlasy. Táta – neoholený, s plandajícím podolkem, bosý – nás představil. Pan Franklin mi potřásl rukou, řekl, že mě moc rád poznává, a zeptal se, jestli by mi nevadilo jít ven, že by si potřeboval s tátou promluvit o samotě. Šel jsem bez protestů, ale okna byla ještě otevřená kvůli tomu průšvihu se snídaní, takže jsem slyšel velkou část toho, co pan Franklin říkal. Pamatuji si zvláště dvě věci. Táta řekl, že pije, protože mu Janey hrozně chybí. A pan Franklin mu odpověděl: „Kdyby ji ten chlast mohl přivést zpátky, tak bych to pochopil. Ale to se nestane, a jak by se asi cítila, kdyby viděla, jak teď s klukem žijete?“

Druhá věta, kterou jsem si pamatoval, byla: „Nejsi už otrávený a unavený tím, jak jsi otrávený a unavený?“ V tu chvíli se můj otec rozplakal. Obvykle jsem to nesnášel (slaboch, slaboch), ale tenhle pláč mi připadal nějaký jiný.

8

Vy jste věděli, že to takhle bude, a nejspíš víte, i jak to dopadne. Určitě to víte, pokud se sami léčíte z alkoholismu nebo někoho takového znáte. Lindy Franklin vzal ještě ten večer tátu na setkání Anonymních alkoholiků. Když se vrátili, pan Franklin zavolal své ženě, že zůstane u kamaráda. Přespal na rozkládacím gauči a druhý den v sedm hodin ráno vzal tátu na setkání, kterému se říkalo Střízlivé svítání. Táta tam začal chodit pravidelně a nakonec tam získal svůj první odznak za jeden rok abstinence. Nešel jsem do školy, abych mu ho mohl vlastnoručně předat, a tentokrát jsem to byl já, kdo nesouvisle blekotal přes slzy. Nikomu to zjevně nevadilo, na těch setkáních se slzí pořád. Táta mě pak objal a Lindy také. To už jsem mu říkal křestním jménem, protože u nás býval hodně často. Stal se tátovým sponzorem a pomáhal mu programem projít.

To byl ten zázrak. Dnes už o Anonymních alkoholicích hodně vím, i to, že se to stává spoustě mužů i žen na celém světě, ale stejně mi to připadalo jako zázrak. Táta nezískal odznak za první střízlivý rok přesně rok po Lindyho první návštěvě, protože několikrát uklouzl, ale vždycky se zase sebral a ostatní z Anonymních alkoholiků mu řekli to, co říkají vždycky: Nepřestávejte sem chodit. K poslednímu uklouznutí, jednomu pivu ze šesti, která vylil do dřezu, došlo krátce před Halloweenem v roce 2009. Když Lindy mluvil na tátově prvním výročí, řekl, že spousta lidí se s programem seznámí, ale nakonec ho nepochopí. Táta prý patřil k těm šťastným. Možná to byla pravda a možná šlo jen o shodu okolností, že jsem se tehdy zrovna pomodlil, ale podle mého názoru to nebyla náhoda. V AA můžete věřit, čemu chcete. Je to napsané v tom, čemu uzdravující se alkoholici říkají Velká kniha.

A já jsem musel dodržet svůj slib.

9

Na setkání jsem chodil, jen když měl táta nějaké výročí, ale jak už jsem řekl, Lindy u nás byl poměrně často, takže jsem pochytil spoustu sloganů, které alkoholici pořád opakovali. Líbilo se mi z nakládané okurky už čerstvou neuděláš nebo Bůh nevyrábí odpadky, ale nejvíc se mi do paměti vryl ten – a pamatuji si ho dodnes –, který Lindy řekl tátovi jednou večer, když si otec stěžoval na nezaplacené účty a strachoval se o dům. Lindy řekl, že tátovo skoncování s alkoholem byl zázrak. A pak dodal: „Ale zázraky nejsou magie.“

Šest měsíců po poslední skleničce se táta znovu ucházel o místo v Overlandu, a protože ho Lindy Franklin a několik dalších – včetně původního šéfa, který ho předtím vyrazil – podpořilo, získal svou práci zpátky. Bylo to samozřejmě podmínečné a on to věděl, pracoval proto dvakrát usilovněji. Na podzim roku 2011 (po dvou letech bez alkoholu) měl tak dlouhý rozhovor s Lindym, že Lindy zase přespal na rozkládacím gauči. Táta se mu svěřil, že by chtěl pracovat na sebe, ale nechtěl do toho jít bez Lindyho požehnání. Lindy se nejdřív ujistil, že táta zase nezačne pít, pokud by mu to nevyšlo – respektive se ujistil, jak nejlépe to šlo, protože ani léčba alkoholismu není raketová věda –, a pak mu řekl, ať do toho jde.

Táta si se mnou sedl a vysvětlil mi, co znamená pracovat bez záchranné sítě. „Co na to říkáš?“

„Řekl bych, že bys měl mluvícím velbloudům dát sbohem.“ To ho rozesmálo. „Ale jestli zase začneš chlastat, poděláš to.“

Za dva týdny dal táta v pojišťovně výpověď a v únoru 2012 si pověsil ceduli na maličkou kancelář na Main Street: George Reade, nezávislý likvidátor pojistných událostí.

Moc času v tom doupěti netrávil, většinou byl někde venku. Mluvil s policisty, s poskytovateli soudních kaucí („Vždycky mají dobré kontakty,“ říkával), ale ze všeho nejvíc s právníky. Mnozí z nich už ho znali z Overlandu a věděli, že je rovný chlap. Dávali mu tipy na práci – na obtížné případy, kdy velké pojišťovny buď drasticky snížily částku, kterou byly ochotné vyplatit, nebo to zcela odmítly. Táta trávil v práci dlouhé hodiny. Většinou jsem večer přišel do prázdného domu a musel jsem si sám uvařit večeři. Nevadilo mi to. Zpočátku jsem tátu po jeho příchodu vždycky objal, abych si mohl nenápadně čichnout, zda z jeho dechu neucítím nezapomenutelné aroma ginu. Po nějaké době už jsem ho ale objímal jen tak. Jen málokdy ostatně chyběl na Střízlivém svítání.

Lindy občas zašel na nedělní oběd – jídlo většinou koupil a přinesl – a pak jsme se spolu dívali na fotbal, když hráli Bears, nebo na White Sox, pokud byla baseballová sezona. Jednou u toho otec řekl, že se mu podnikání daří každým měsícem lépe. „Kdybych se v případech pádů s úrazem častěji mohl postavit na stranu nárokovatele, bylo by to ještě lepší, jenže to často zavání.“

„To mi povídej,“ řekl Lindy. „Krátkodobě bys na tom vydělal, ale nakonec by se ti to vrátilo i s úroky.“

Krátce před mým nástupem do třetího ročníku na střední táta řekl, že si musíme vážně promluvit. Připravil jsem se na přednášku o nebezpečí alkoholu pro nezletilé nebo o některém z těch průšvihů, které jsme napáchali s Bertiem Birdem, když táta ještě pil (a nějakou dobu jsme v tom pokračovali i potom), ale o nic z toho nešlo. Chtěl si popovídat o škole. Řekl mi, že pokud se chci dostat na slušnou vysokou školu, musím se dobře učit. Opravdu dobře.

„To podnikání půjde. Ze začátku jsem měl strach, jednou jsem dokonce musel požádat bratra o půjčku, ale už jsem ji skoro splatil a myslím, že nebude trvat dlouho, než budu mít pevnou půdu pod nohama. Pořád mi vyzvání telefon. Ale co se vejšky týče…“ Zavrtěl hlavou. „Bojím se, že ti nedokážu příliš pomoct, aspoň ze začátku. Máme sakra štěstí, že vůbec dokážeme splácet dluhy. Což je samozřejmě moje vina. Dělám, co můžu, abych to napravil…“

„Já vím.“

„… ale musíš se zajistit sám. Musíš na tom pracovat. Až budeš dělat závěrečný test, musíš mít vysoké skóre.“

Měl jsem v plánu jít na test v prosinci, ale neřekl jsem mu to. Nechtěl jsem ho přerušovat.

„Musíš se taky zamyslet nad půjčkou, ale to je až poslední možnost – dluhy tě budou pronásledovat dlouho. Stipendium by bylo lepší. A taky sportuj, i to je cesta ke stipendiu, ale nejdůležitější jsou známky. Známky, známky, známky. Nemusíš být nejlepší ze všech, ale chci tě vidět v první desítce. Rozumíš?“

„Ano, otče,“ řekl jsem a on mě z legrace plácl.

10

Pilně jsem studoval a měl jsem dobré známky. Na podzim jsem hrál fotbal a na jaře baseball. V obou sportech jsem se už ve druháku dostal do reprezentačního týmu. Trenér Harkness mě chtěl i na basketbal, ale to jsem odmítl. Řekl jsem, že každý rok potřebuji aspoň tři měsíce na ostatní věci. Trenér na odchodu kroutil hlavou nad žalostným stavem mládeže v téhle zdegenerované době.

Občas jsem si šel někam zatancovat. Políbil jsem pár holek. Našel jsem si dobré přátele, většinou sportovce, ale nejen ty. Objevil jsem metalové kapely, které se mi líbily, a pouštěl jsem si je nahlas. Táta nikdy neprotestoval, ale k Vánocům mi koupil sluchátka. Budoucnost mi měla přinést strašné věci – ještě vám o nich povím –, ale nesplnila se žádná z těch hrozných představ, které mě dříve pronásledovaly za bezesných nocí. Dům byl pořád náš a stále jsem měl klíče od jeho dveří. To bylo dobré. Pokud jste si někdy představovali, že byste mohli trávit studené zimní noci v autě nebo útulku pro bezdomovce, víte, o čem mluvím.

Nezapomněl jsem ani na dohodu, kterou jsem uzavřel s Bohem. Jestli to pro mě uděláš, udělám něco pro tebe, slíbil jsem mu. Jen mi ukaž, co mám udělat, a já to udělám. Přísahám. Byla to dětská modlitba, výplod magického myšlení, ale zčásti (z větší části) jsem tomu nevěřil. Ani teď. Měl jsem za to, že Bůh modlitbu vyslyšel, přesně jako v těch přeslazených filmech, které dávají v televizi mezi Díkůvzdáním a Vánoci. To znamenalo, že musím splnit svou část dohody. Měl jsem pocit, že kdybych to neudělal, Bůh by si vzal svůj zázrak zpátky a táta by zase začal pít. Nesmíte zapomínat, že mládež ze střední – bez ohledu na to, jak jsou kluci vysocí a holky pěkné – jsou v nitru většinou pořád děti.

Snažil jsem se. Přestože mi škola a mimoškolní aktivity zabíraly celé dny, nebo spíš na ně ty dny ani nestačily, ze všech sil jsem se snažil splatit svůj dluh.

Připojil jsem se k iniciativě „Adoptuj si dálnici“. Dostali jsme tři kilometry dálnice 226, což je v podstatě pustina s rychlými občerstveními, motely a benzinkami. Musel jsem tam posbírat snad miliardu krabiček od hamburgerů, dvě miliardy plechovek od piva a nejméně dvě desítky odhozených spoďárů. Jednou o Halloweenu jsem si oblékl stupidní oranžový svetr a šel jsem vybírat peníze pro UNICEF. V létě 2012 jsem seděl ve městě u stolku, kde se registrovali voliči, i když já sám jsem ještě volit nemohl – chyběl mi rok a půl. V pátek po tréninku jsem také pomáhal tátovi v kanceláři, vyplňoval jsem papíry a zadával data do počítače, prostě taková ta kancelářská rutina. Když se venku setmělo, dali jsme si pizzu od Giovanniho a jedli ji přímo z krabice.

Táta říkal, že to všechno bude vypadat dobře na přihlášce na vysokou, a já jsem přikyvoval, ale neřekl jsem mu, že kvůli tomu to nedělám. Nechtěl jsem, aby Bůh usoudil, že neplním dohodu, ale občas mi připadalo, jako bych z nebe slyšel zklamaný šepot: To nestačí, Charlie. Vážně si myslíš, že sbíráním odpadků u silnice splatíš ten skvělý život, který teď s tátou žijete?

Což mě konečně přivádí k dubnu 2013, kdy mi bylo sedmnáct. A k panu Bowditchovi.

11

Stará dobrá Hillviewská střední! Dnes mi to přijde jako celá věčnost. V zimě jsem jezdil autobusem. Sedával jsem vzadu s Andym Chenem, se svým kamarádem už od základky. Andy sportoval a pod Hofstrovým vedením se dal na basketbal. Bertie mezitím zmizel, odstěhoval se. Popravdě se mi ulevilo. Někteří dobří přátelé jsou zároveň špatní přátelé. My jsme s Bertiem byli jeden pro druhého špatní.

Na podzim a na jaře jsem jezdil na kole, protože v našem městě je hodně kopců, a posiloval jsem tak svaly na nohou a na zádech. Také se mi líbilo, že při tom mám čas přemýšlet. Ze školy jsem jel po Plain Street na Goff Avenue, potom po Willow Street a Pine Street. Pine Street se křížila se Sycamore na vrcholu toho kopce, odkud vedla dolů k tomu zatracenému mostu. A na rohu Pine a Sycamore stál psychodům, jak ho pojmenoval Bertie Bird – podle hororu Psycho –, když nám bylo asi deset nebo jedenáct.

Ve skutečnosti to byl dům pana Bowditche, jak prozrazovala vybledlá, ale stále čitelná – když jste přimhouřili oči – cedulka na poštovní schránce. Ale Bertie nebyl úplně vedle. Všichni jsme ten film viděli (spolu s dalšími povinnými filmy pro jedenáctileté, jako jsou Vymítač ďábla nebo Věc) a dům se opravdu trochu podobal tomu, ve kterém žil Norman Bates se svou mumifikovanou matkou. Nepřipomínal úhledné dvojdomky a přízemní domy v bezprostředním okolí a zbytku čtvrti. Byla to viktoriánská stavba nesourodých tvarů a s napůl propadlou střechou, kdysi možná bílá, teď už spíš v barvě srsti divoké venkovské kočky. Pozemek byl obehnán prastarým laťkovým plotem, který se místy nakláněl dopředu a jinde zase kácel dozadu. Ve vstupu na rozbitý povrch pěšiny k domu bránila zrezivělá branka sahající asi tak do pasu. Trávník byl zarostlý vesele bujícím plevelem. Veranda vypadala, jako by se pomalu oddělovala od domu, k němuž patřila. Všechny rolety byly zatažené, ale Andy Chen mínil, že je to zbytečné, protože přes ta špinavá okna stejně není nic vidět. Z vysoké trávy sotva vykukovala cedule SOUKROMÝ POZEMEK – NEVSTUPOVAT. Na brance byla ještě o něco větší cedule POZOR, PES.

Andy měl o tom psovi, německém ovčákovi Radarovi, pojmenovaném po postavě ze seriálu M*A*S*H, takovou historku. Všichni jsme ho slyšeli (aniž jsme tušili, že je to ve skutečnosti fena) a tu a tam i zahlédli, ale Andy byl jediný, kdo psa viděl zblízka. Prý u domu jednou zastavil na kole, protože poštovní schránka byla otevřená a tak nacpaná letáky, že část vypadla na zem a poletovala kolem.

„Posbíral jsem to a strčil to zpátky k tomu ostatnímu bordelu,“ řekl Andy. „Snažil jsem se mu pomoct, chápeš. A najednou slyším vrčení a štěkání, který znělo jako HABA-HABA-CHROU-CHROU, tak zvednu hlavu a vidím tu hnusnou obludu, musela mít nejmíň padesát kilo, vyceněný zuby, z huby mu lítaly sliny a oči měl úplně rudý.“

„Jasně,“ řekl Bertie. „Pes z hororu. Jako Cujo z toho filmu. Jasněěě.“

„No vážně,“ trval na svém Andy. „Přísahám. Nebýt toho, že na něj ten dědek zařval, normálně by prorazil bránu, která je tak stará, že by měla dostávat důchod.“

„Invalidní,“ přisadil jsem si.

„Jakýkoli. Ale ten dědek vylezl na verandu a zařval: ‚Radar, lehni!‘ a pes sebou okamžitě plácl na zem. Ale pořád na mě čuměl a vrčel. A pak dědek na mě: ‚Co tam děláš, chlapče? Kradeš mi poštu?‘ Tak mu povídám: ‚Ne, pane Bowditchi, rozfoukával ji vítr, tak jsem ji sbíral. Máte fakt přeplněnou schránku.‘ A on na to: ‚O svoji schránku se postarám sám, běž pryč.‘ Tak jsem vypadl.“ Andy zavrtěl hlavou. „Ten pes by mě zardousil. To vím naprosto jistě.“

Podle mě samozřejmě přeháněl, jak míval ve zvyku, ale večer jsem se táty zeptal na pana Bowditche. Táta řekl, že o něm moc neví, jen že je starý mládenec a v tom polorozpadlém baráku žil už předtím, než se táta přestěhoval na Sycamore Street, což bylo skoro před pětadvaceti lety.

„Tvůj kamarád Andy není jediný, na koho pan Bowditch křičel,“ dodal ještě. „Je proslulý svou mrzutostí i tím zlým psem. Městská rada se nemůže dočkat, až umře, aby se ten barák mohl strhnout, ale zatím se pořád drží. Když ho potkám, tak s ním prohodím pár slov, ale nestává se to moc často. Přijde mi slušný, ale já jsem dospělý člověk. Někteří důchodci mají alergii na děti. Radil bych ti držet se od něho dál, Charlie.“

12

Cestou z baseballového tréninku jsem se zastavil na rohu Pine a Sycamore Street, abych odlepil levou ruku od řídítka a protřepal ji. Ještě jsem ji měl rudou z odpoledního tréninku v tělocvičně (na rozbláceném hřišti se zatím nedalo hrát) a pulzovalo mi v ní. Trenér Harkness – který trénoval baseball i basket – mě postavil na první a pár dalších kluků, kteří se chtěli stát nadhazovači, si na mně procvičovali nadhozy. Někteří házeli opravdu prudce. Nechci tvrdit, že si na mě trenér zasedl, protože jsem odmítl hrát basketbal – Hedgehogs minulou sezonu spadli na 5–20 –, ale nechci ani říkat, že ne.

Shrbený a nesourodý dům pana Bowditche jsem měl po pravici a z tohoto úhlu opravdu hodně připomínal dům z Psycha. Zase jsem se pomalu chopil levého řídítka a chystal se vyrazit, když jsem zaslechl psí vytí. Ozývalo se zpoza domu. Vybavil se mi ten příšerný pes, o kterém mluvil Andy: vyceněné zuby, slintající tlama a rudé oči. Nebylo to ale žádné HABA-HABA-CHROU-CHROU zběsilého agresivního zvířete, znělo to spíš smutně a vyděšeně. Vlastně skoro sklíčeně. Zamyslel jsem se nad tím a říkal jsem si, zda si to jen zpětně nenamlouvám, ale usoudil jsem, že ne.

Protože se to ozvalo znovu. A pak ještě potřetí, tišeji a odevzdaně, jako by si vyjící zvíře říkalo: Proč to vůbec dělám.

A potom, mnohem tišeji než to poslední zavytí: „Pomoc.“

Nebýt toho vytí, sjel bych z kopce k našemu domu, dal bych si sklenici mléka, k tomu půl balíčku sušenek s čokoládou a byl bych šťastný jako blecha. Pro pana Bowditche by to ovšem bylo špatné. Připozdívalo se, stíny se natahovaly k večeru a duben byl zrovna docela studený. Pan Bowditch tam mohl ležet celou noc.

Dostalo se mi uznání za jeho záchranu – měl bych další plus do přihlášky na vysokou, kdybych se vykašlal na skromnost, jak mi radil táta, a připojil k ní novinový článek, který vyšel o týden později –, ale já jsem takový nebyl.

Zachránil ho ostatně Radar tím svým nešťastným vytím.

Kapitola druhá

Pan Bowditch. Radar. Noc v psychodomě

1

Objel jsem roh k brance na Sycamore Street a opřel jsem kolo o nakloněný plot. Nízká branka, která mi sahala sotva k pasu, nešla otevřít. Nakoukl jsem přes ni a spatřil jsem velkou petlici, prorezlou úplně stejně jako branka. Zkusil jsem s ní zalomcovat, ale byla úplně zatuhlá. Pes znovu zavyl. Sundal jsem si batoh plný knih, použil jsem ho jako schůdek a přelezl jsem bránu. Jedním kolenem jsem se uhodil o ceduli POZOR, PES a na to druhé jsem upadl na opačné straně, protože jsem se jednou teniskou zachytil o bránu. Napadlo mě, jestli bych ji dokázal přeskočit z místa, kdyby se na mě pes vyřítil jako na Andyho. Vzpomněl jsem si na historky o tom, jakých nebývalých výkonů jsou lidé schopni, když je něco vyděsí, ale doufal jsem, že si to nebudu muset ověřit na vlastní kůži. Byl jsem fotbalista a baseballista. Skákání přes překážky rád přenechám atletům.

Utíkal jsem dozadu a vysoká tráva mě šlehala přes kalhoty. Myslím, že kůlny jsem si tehdy nevšiml, protože jsem hlavně hlídal, kde je pes. Byl na zadní verandě. Andy Chen tvrdil, že musel mít nejméně padesát kilo, a možná opravdu míval, když jsme byli malí a střední škola pro nás byla hudbou vzdálené budoucnosti, ale ten pes, na kterého jsem se díval teď, mohl mít tak třicet. Byl hubený, místy měl vypadanou srst a tlamu úplně bílou. Sotva mě spatřil, vydal se dolů po rozvrzaných schodech a málem upadl přes člověka, který na nich ležel. Mířil ke mně, ale nebyl to zběsilý útok, spíš kulhavý, artritický klus.

„Radare, lehni,“ řekl jsem. Nečekal jsem, že by mě pes poslechl, ale on si lehl mezi plevel a začal kňučet. Stejně jsem ho pro jistotu zeširoka obešel.

Pan Bowditch ležel na levém boku. Pod khaki kalhotami nad pravým kolenem se rýsovala vyboulenina. Člověk nemusel být doktor, aby poznal, že má zlomenou nohu, a soudě podle té vybouleniny to byla dost zlá zlomenina. Nedokázal jsem odhadnout, kolik je panu Bowditchovi let, ale byl poměrně starý. Vlasy měl skoro bílé, ale zamlada musel být zrzek, protože mezi bílou měl pořád ještě načervenalé pramínky. Vypadalo to, jako by mu vlasy rezivěly. Vrásky na tvářích a kolem úst měl tak hluboké, že to byly spíš rýhy. Byla zima, ale on měl na čele kapky potu.

„Potřeboval bych pomoct,“ řekl. „Spadl jsem z toho všivýho žebříku.“ Pokusil se ukázat rukou, ale při tom pohybu zasténal.

„Zavolal jste záchranku?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě jako na pitomce. „Telefon je v domě, chlapče. A já jsem tady venku.“

Pochopil jsem to až později. Pan Bowditch neměl mobil. Nikdy ho nepotřeboval, vlastně ani pořádně nevěděl, jak funguje.

Znovu se pokusil pohnout a vycenil zuby. „Ježíši, to bolí.“

„Tak se radši nehýbejte,“ doporučil jsem mu.

Zavolal jsem 911 a požádal jsem o sanitku na křižovatku Pine a Sycamore Street, protože pan Bowditch upadl a zlomil si nohu. Řekl jsem, že to vypadá zle. Viděl jsem kost rýsující se pod nohavicí a oteklé koleno. Dispečerka se zeptala na číslo domu a já jsem se na něj zeptal pana Bowditche.

Znovu se na mě podíval jako na idiota a odpověděl: „Číslo jedna.“

Zopakoval jsem to do telefonu a dispečerka mě ubezpečila, že okamžitě posílají sanitku. Mám prý s panem Bowditchem zůstat a udržet ho v teple.

„Už takhle se potí,“ namítl jsem.

„Jestli je ta zlomenina tak vážná, jak říkáte, tak je to pravděpodobně šok.“

„Aha, dobře.“

Radar přikulhal zpátky a vrčel na mě s ušima staženýma k hlavě.

„Nech toho, holka,“ napomenul psa Bowditch. „Lehni.“

Radar – takže to byla ona, ne on – si s viditelnou úlevou lehla na břicho pod schodiště a začala oddychovat.

Sundal jsem si baseballovou bundu a přehodil ji panu Bowditchovi přes ramena.

„Co to sakra děláš?“

„Mám vás držet v teple.“

„Mně je teplo.“

Ale viděl jsem, že ve skutečnosti není, protože se roztřásl. Sklonil bradu, aby se mohl na bundu podívat.

„Takže středoškolák, jo?“

„Ano.“

„Červená a žlutá. Takže Hillview.“

„Ano.“

„Sportuješ?“

„Hraju fotbal a baseball.“

„Hedgehogs. Ježčí tým. Takové…“ Zkusil se pohnout a vyjekl. Radar napřímila uši a úzkostlivě se na něj podívala. „Takové přihlouplé jméno.“

Celkem jsem souhlasil. „Radši se nehýbejte, pane Bowditchi.“

„Ty schody mě tlačí všude. Měl jsem zůstat na zemi, ale myslel jsem, že zvládnu vylézt na verandu. A dovnitř. Musel jsem to zkusit. Tady venku bude za chvíli kurevsky strašná zima.“

Podle mě už to tak bylo.

„Ještě že jsi přišel. Asi jsi slyšel tu moji starou holku výt.“

„Nejdřív ji, pak jsem zaslechl i vás.“ Podíval jsem se nahoru na verandu. Viděl jsem dveře, ale neřekl bych, že by pan Bowditch dosáhl na kliku, aniž by se musel postavit na zdravou nohu. A to by nejspíš nedokázal.

Pan Bowditch následoval můj pohled. „Psí dvířka,“ řekl. „Napadlo mě, že bych se jimi možná protáhl.“ Zašklebil se. „Asi u sebe nemáš něco na bolest, co? Aspirin nebo něco silnějšího? Když jsi ten sportovec…“

Zavrtěl jsem hlavou. Zdálky jsem velmi slabě slyšel houkačku. „A vy? Vy žádné nemáte?“

Zaváhal, ale pak přikývl. „Uvnitř. Projdi chodbou, naproti kuchyni je malý záchod. Myslím, že v lékárničce je krabička empirinu. Na nic jiného nesahej.“

„Nebudu.“ Věděl jsem, že je starý a je mu zle, ale stejně se mě to trochu dotklo.

Natáhl se a chytil mě za tričko. „Nikde nečmuchej.“

Odtáhl jsem se. „Řekl jsem, že nebudu.“

Vyšel jsem po schodech nahoru. Pan Bowditch řekl: „Radar! Jdi s ním!“

Radar vykulhala nahoru po schodech, a než aby prolezla sklopnými psími dvířky, raději čekala, až otevřu. Šla za mnou po chodbě, která byla zšeřelá a docela úchvatná. Na jedné straně byly vyrovnané hromady starých časopisů svázané motouzem na vázání balíků sena. Některé jsem poznal, třeba Life nebo Newsweek, ale byly tu i další – Collier’s, Dig, Confidential a All Man –, o nichž jsem nikdy neslyšel. Druhá strana byla podobně zarovnaná, povětšinou starými knihami, nad nimiž se vznášel typický odér starých svazků. Ne každý jej má rád, ale já ano. Je zatuchlý, ale je to taková ta dobrá zatuchlina.

Kuchyně byla plná starých spotřebičů. Stál v ní prehistorický sporák, na porcelánovém dřezu se rýsovaly rezavé kruhy z místní tvrdé vody, baterie měla staromódní kohoutky s výstupky a lino bylo tak prošlapané, že jsem nepoznal, jaký mívalo vzor. Bylo tu však vzorně uklizeno. Na odkapávači u dřezu ležel jeden talíř, hrnek a sada příborů – nůž, vidlička, lžíce. Rozesmutnilo mě to. Na podlaze stála čistá miska s nápisem RADAR na okraji, a to mě také rozesmutnilo.

Šel jsem na záchod, ne o moc větší než skříň – byla tu jen toaleta se zvednutým víkem a rezavými kruhy v míse, k tomu umyvadlo se zrcadlovou skříňkou. Otevřel jsem zrcadlo a našel jsem několik zaprášených lékovek s volně prodejnými léky, které vypadaly, jako by je přivezl Noe na své arše. Jedna lékovka na prostřední poličce měla štítek s názvem Empirin. Když jsem ji vzal do ruky, všiml jsem si za ní malé kuličky. Myslel jsem, že je to peleta do vzduchovky.

Radar čekala v kuchyni, protože na záchod bychom se oba nevešli. Vzal jsem z odkapávače hrnek, natočil do něj vodu a uličkou starého čtiva, s Radar v patách, jsem se vrátil ven. Pan Bowditch ležel s hlavou opřenou o předloktí.

„Jste v pořádku?“ zeptal jsem se.

Zvedl hlavu, takže jsem viděl jeho zpocený obličej a oči zapadlé v tmavých kruzích. „Vypadám tak?“

„Ani ne, ale myslím, že byste ty léky neměl jíst. Jsou prošlé už od roku 2004.“

„Dej mi tři.“

„Sakra, pane Bowditchi, neměl byste počkat na sanitku? Dají vám…“

„Dej je sem. Co mě nezabije, to mě posílí. Předpokládám, že nevíš, kdo to řekl, co? Dneska vás v té škole nic neučí.“

„Nietzsche,“ řekl jsem. „Soumrak model. Vzal jsem si na tohle čtvrtletí světové dějiny.“

„No to se máš.“ Zalovil v kapse kalhot a zasténal u toho, ale nepřestal šmátrat, dokud nevytáhl těžký kroužek s klíči. „Zamkni mi ty dveře, chlapče. Tím stříbrným klíčem s hranatou hlavou. Hlavní už jsou zamčené. Pak mi je zase vrať.“

Sundal jsem stříbrný klíč z kroužku a zbytek jsem mu vrátil. Strčil si klíče zase do kapsy a znovu u toho sténal. Houkačka se přiblížila. Doufal jsem, že si se zrezlou západkou poradí lépe než já. Jinak by museli bránu vysadit z pantů. Začal jsem se zvedat a potom jsem se podíval na fenu. Měla položenou hlavu na zemi mezi tlapami. Ani na chvíli nespustila pohled z pana Bowditche.

„A co Radar?“

Znovu se na mě podíval jako na pitomce. „Může psími dvířky dovnitř a zase ven, když se bude potřebovat vyvenčit.“

Vešlo by se do nich i dítě nebo malý dospělý, kdyby se tu chtěl porozhlédnout a něco ukrást, napadlo mě. „Jo, ale kdo ji bude krmit?“

Asi vám nemusím říkat, že na mě pan Bowditch neudělal dobrý první dojem. Měl jsem ho za mrzutého dědka a neudivovalo mě, že žije sám; žena by ho dávno zabila nebo od něho odešla. Když jsem se ale podíval na stárnoucí vlčačku, spatřil jsem ještě něco: lásku a strach. Znáte to rčení o tom, jak už nevíte, kudy kam? Výraz pana Bowditche napovídal, že je v koncích. Musela ho strašně bolet noha, ale myslel na to jediné, na čem mu záleželo – na svého psa.

„Sakra. Do prdele, sakra, sakra. Nemůžu ji tu nechat. Musím ji vzít s sebou do té zatracené nemocnice.“

Sanitka dojela před dům a houkačka zmlkla. Bouchly dveře.

„To vám nedovolí. Ale to přece víte.“

Pevně stiskl rty. „Tak nikam nepojedu.“

Ale pojedete, pomyslel jsem si. A pak jsem si pomyslel ještě něco, ale nepřipadalo mi to jako moje myšlenka. Zcela jistě byla moje, ale nevypadala tak. Na něčem jsme se dohodli. Sbírání odpadků u dálnice je fajn, ale teď právě přišla chvíle, kdy splníš svou část dohody.

„Haló?“ ozvalo se. „Tady záchranka, můžete nám někdo otevřít?“

„Nechte mi ten klíč,“ řekl jsem. „Budu ji chodit krmit. Jen mi řekněte, kolik a…“

„Haló? Pojďte sem, nebo my půjdeme dovnitř!“

„… a jak často.“

Pan Bowditch už se silně potil a kruhy pod očima mu ztmavly jako modřiny. „Pusť je dovnitř, než je napadne rozbít branku.“ Prudce, přerývaně vydechl. „To je průser, do hajzlu.“

2

Na chodníku stáli muž a žena v bundách s logem záchranné služby nemocnice Arcadia County. Měli připravená pojízdná nosítka a na nich hromadu vybavení. Odsunuli můj batoh a muž se ze všech sil snažil vyrvat z branky západku, ale nedařilo se mu o nic lépe než mně.

„Je vzadu,“ řekl jsem. „Slyšel jsem ho volat o pomoc.“

„Dobře, ale nemůžu tady to vytáhnout. Vezmi za to taky, třeba když zabereme oba…“

Také jsem vzal za západku a společně jsme zatáhli. Konečně povolila, vystřelila ven a skřípla mi palec. V tu chvíli jsem si toho nevšímal, ale do večera mi zčernal skoro celý nehet.

Záchranáři obešli dům. Nosítka drncala vysokou trávou a vybavení se natřásalo a nadskakovalo. Za rohem se objevila kulhající Radar, zavrčela a snažila se vypadat hrozivě. Dělala, co mohla, ale viděl jsem na ní, že už jí po tom všem nezbývá moc energie.

„Lehni, Radar,“ zavelel jsem a fena vděčně klesla k zemi. Záchranáři ji stejně raději zeširoka obešli.

Pak spatřili pana Bowditche rozplácnutého na schodech a ihned si začali chystat věci. Žena se ho pokusila uklidnit, že to nevypadá tak zle a že mu dají něco, po čem se bude cítit lépe.

„Už nějaké léky měl,“ řekl jsem a vyndal jsem z kapsy empirin. Záchranář se na něj podíval a řekl: „Ježíši, to je ještě z pravěku. Jestli měly nějaký účinek, tak už dávno vyprchal. CeeCee, natáhni demerol. Dvacet by mělo stačit.“

Radar se vrátila. Lehce na CeeCee zavrčela, aby se neřeklo, a pak se s kňučením odplížila k pánovi. Bowditch ji pohladil po hlavě, a když odtáhl ruku, fena se vtiskla na schody vedle něho.

„Zachránila vám život, pane Bowditchi,“ řekl jsem. „Do nemocnice s vámi nemůže a o hladu taky nesmí zůstat.“

V ruce jsem držel stříbrný klíč od zadního vchodu. Bowditch se na něj díval a CeeCee mu mezitím píchla injekci, které jako by si snad ani nevšiml. Znovu ostře vzdychl. „Fajn, stejně nemám na vybranou. Žrádlo je ve velkém umělohmotném kbelíku ve špajzu. Hned za dveřmi. V šest jí dej jednu odměrku, a jestli si mě tam nechají přes noc, tak znova v šest ráno.“ Podíval se na záchranáře. „Necháte?“

„To nevím. O tom já nerozhoduji.“ Rozbalil manžetu tlakoměru a CeeCee na mě vrhla pohled, který říkal, jo, určitě si ho tam nechají přes noc a tím to rozhodně neskončí.

„Jednu odměrku dneska v šest, druhou ráno. Rozumím.“

„Nevím, kolik žrádla tam ještě zbývá.“ Pohled se mu pomalu rozostřoval. „Kdyby bylo potřeba dokoupit, běž do Pet Pantry. Dostává Orijen Regional Red. Žádné maso, žádné pochoutky. Kluk, který četl Nietzscheho, si to snad zvládne zapamatovat.“

„Zapamatuju si to.“

Záchranář napumpoval manžetu tlakoměru a to, co viděl, se mu vůbec nelíbilo. „Přendáme vás na nosítka, pane. Já jsem Craig a tohle je CeeCee.“

„Já jsem Charlie Reade,“ představil jsem se. „Tohle je pan Bowditch. Křestní jméno neznám.“

„Howard,“ řekl pan Bowditch. Už ho chtěli zvednout, ale požádal je, ať ještě počkají. Vzal Radařinu hlavu do dlaní a podíval se jí do očí. „Buď hodná. Brzo se uvidíme.“

Fena zakňučela a olízla ho. Panu Bowditchovi stekla po tváři jedna slza. Možná to bylo bolestí, ale spíš ne.

„V plechovce na mouku v kuchyni jsou peníze,“ řekl mi. Potom se mu pohled na okamžik projasnil. Stiskl rty. „Ne, omyl. Plechovka je prázdná. Zapomněl jsem. Kdybys…“

„Pane,“ přerušila ho CeeCee, „už vás vážně musíme…“

Bowditch po ní loupl očima a řekl jí, ať ještě chvíli mlčí. Pak se zase podíval na mě. „Kdybys potřeboval koupit žrádlo, zaplať ho. Já ti to pak vrátím. Rozumíme si?“

„Ano.“ Pochopil jsem ještě něco. I když v sobě pan Bowditch měl dávku kvalitních drog, věděl, že se nevrátí dnes večer, ani zítra večer.

„Tak dobře. Postarej se o ni. Nikoho jiného nemám.“ Naposled fenu pohladil, podrbal ji mezi ušima a kývl na záchranáře. Když ho zvedli, vyjekl skrz zaťaté zuby a Radar zaštěkala.

„Jo, kluku?“

„Ano?“

„Nikde nečmuchej.“

Nestálo mi to za odpověď. Craig a CeeCee víceméně nesli vozík kolem domu, aby pana Bowditche příliš nenatřásali. Já jsem se šel podívat na žebřík, který ležel v trávě, a potom jsem zvedl hlavu ke střeše. Asi čistil okapy. Nebo se o to aspoň pokusil.

Vrátil jsem se na schody a posadil jsem se. Z ulice se znovu ozvala houkačka, nejdřív nahlas, potom postupně utichala, jak sanitka mířila z kopce k tomu zatracenému mostu. Radar se zadívala za zvukem a nastražila uši. Zkusil jsem ji pohladit. Protože mě nekousla ani na mě nezavrčela, pohladil jsem ji ještě jednou.

„Vypadá to, že jsme tu na to sami, holka,“ řekl jsem jí.

Radar si položila tlamu na moji botu.

„Ani mi nepoděkoval. Náfuka jeden.“

Ve skutečnosti jsem se na něj nezlobil, protože to nebylo důležité. Nepotřeboval jsem, aby mi někdo děkoval. Splácel jsem svůj dluh.

3

Cestou kolem domu jsem zavolal tátovi, abych mu řekl, co se stalo, a zároveň jsem doufal, že mi nikdo neukradl batoh. Batoh tam ale byl, jeden ze záchranářů ho dokonce hodil přes branku dovnitř. Táta se mě zeptal, jestli může něco udělat. Řekl jsem, že ne, zůstanu tady do šesti, než bude čas nakrmit psa, a mezitím se budu učit. Pak půjdu rovnou domů. Slíbil, že koupí nějakou čínu a uvidíme se doma. Řekl jsem mu, že ho mám rád, a on se rozloučil s tím, že on mě také.

Vytáhl jsem z batohu zámek na kolo a napadlo mě, že bych mohl kolo přenést dovnitř, ale pak jsem se na to vykašlal a jen jsem ho zamkl k bráně. Couvl jsem o krok a málem jsem zakopl o Radar. Fena vykvikla a poodběhla.

„Promiň, holka, promiň.“ Klekl jsem si a natáhl jsem ruku. Za chvíli přišla blíž, ruku očichala a lehce ji olízla. Opravdu hotový Cujo.

S fenou po boku jsem se vrátil za dům a tehdy jsem si všiml té kůlny. Předpokládal jsem, že je v ní uskladněné nářadí, protože na garáž nebyla dost velká. Napadlo mě, že bych tam mohl uklidit žebřík, ale rozhodl jsem se nechat to plavat, protože na déšť to nevypadalo. Jak jsem zjistil později, stejně bych ho tam těch čtyřicet metrů táhl zbytečně, protože na dveřích visel mohutný zámek a všechny ostatní klíče měl u sebe pan Bowditch.

Vešel jsem s fenou do domu, našel jsem prastarý vypínač, takový ten otáčecí typ, a uličkou starého čtiva jsem kráčel do kuchyně. Tam byla zdrojem světla stropnice z mléčného skla, která vypadala jako rekvizita z jednoho z těch tátových oblíbených starých filmů. Kuchyňský stůl byl zakrytý kostkovaným ubrusem z voskovaného plátna, vybledlým, ale čistým. Vlastně všechno v kuchyni vypadalo jako rekvizity ze starého filmu. Úplně jsem viděl, jak sem vchází pan Chips v županu a domácím baretu. Nebo možná Barbara Stanwycková, aby řekla Dicku Powellovi, že přišel akorát včas na drink. Sedl jsem si ke stolu. Radar zalezla pod něj a uvelebila se tam s tichým heknutím hodným dámy. Pochválil jsem ji, že je hodná holka, a ona zabušila ocasem do podlahy.

„Neboj, on se brzo vrátí.“ Možná, pomyslel jsem si.

Rozložil jsem si knihy, vyřešil jsem nějaké matematické úlohy a potom jsem si pustil do sluchátek úkol z francouzštiny na zítřek, popovou písničku „Rien qu’une fois“, což znamená něco jako „Jen jednou“. Nic pro mě, mám radši rockovou klasiku, ale tohle byla zrovna jedna z těch písniček, které se vám s každým opakováním líbí o něco víc. Až se z ní nakonec stane vlezlý kolovrátek a začnete ji nenávidět. Přehrál jsem si ji třikrát a potom jsem zpíval spolu s ní, jak budeme muset ve škole:

„Je suis sûr que tu es celle que j’ai toujours attendue…“

Po první sloce jsem se náhodou podíval pod stůl a zjistil jsem, že mě Radar sleduje s ušima složenýma dozadu a s výrazem, který působil, jako by mě litovala. Musel jsem se rozesmát. „Radši mám zůstat u poctivé práce, co?“

Udeřila ocasem o zem.

„Já za to nemůžu, dostali jsme to za úkol. Chceš to slyšet ještě jednou? Ne? Já taky ne.“

Všiml jsem si čtyř stejných plechovek vyrovnaných do řady na lince vedle sporáku, s cedulkami CUKR, MOUKA, KÁVA a SUŠENKY. Měl jsem docela hlad. Doma bych se podíval do ledničky a půlku bych jí vyjedl, jenže jsem nebyl doma a ještě tak – podíval jsem se na hodinky – hodinu nebudu. Rozhodl jsem se podívat do plechovky se sušenkami. Určitě se to nebude počítat jako čmuchání. Byla až po okraj naplněná směsí pekanových placiček a plněných sušenek máčených v čokoládě. Usoudil jsem, že když panu Bowditchovi hlídám psa, určitě nebude postrádat jednu sušenku. Nebo dvě. Nebo čtyři. Pak už jsem se zastavil, ale nebylo to jednoduché. Ty pekanové byly výborné.

Podíval jsem se na plechovku s moukou a vzpomněl jsem si, jak pan Bowditch mluvil o penězích. Pak se jeho pohled změnil – zaostřil. Ne, omyl. Plechovka je prázdná. Zapomněl jsem. Málem jsem do ní nakoukl, a ještě nedávno bych to udělal zcela určitě, ale ty doby byly pryč. Sedl jsem si zpátky ke stolu a otevřel jsem dějepis.

Prokousal jsem se obtížnou částí o Versailleské smlouvě a německých reparacích, a když jsem se zase podíval na hodinky (nad dřezem byly hodiny, ale nefungovaly), bylo už tři čtvrtě na šest. Rozhodl jsem se, že těch pár minut nikdo řešit nebude a můžu nakrmit psa.

Odhadl jsem, že dveře vedle ledničky vedou do spižírny, a měl jsem pravdu. Vycházelo z ní takové to příjemné spižírnové aroma. Zatáhl jsem za šňůrku světla a na chvíli jsem na Radar úplně zapomněl. Místnůstka byla od podlahy ke stropu a ode zdi ke zdi nacpaná konzervami a trvanlivými potravinami. Byl tu lančmít, pečené fazole, sardinky, krekry a Campbellovy polévky; těstoviny a omáčky na těstoviny, láhve hroznového a brusinkového džusu, sklenice džemů a marmelád a desítky, možná stovky konzerv se zeleninou. Pan Bowditch byl připraven na apokalypsu.

Radar mi zakňučením dala najevo: Nezapomeň na psa. Podíval jsem se za dveře a našel jsem tam její kbelík se žrádlem. Musel mít tak čtyřicet litrů nebo víc, ale už v něm bylo jen tak na dně. Jestli bude Bowditch v nemocnici několik dní – nebo dokonce týden –, budu muset něco koupit.

Uvnitř ležela odměrka. Nabral jsem plnou a nasypal granule do misky se jménem. Radar se na ně vesele vrhla a pomalu u toho mávala ocasem ze strany na stranu. Byla stará, ale pořád jí chutnalo. Bral jsem to jako dobré znamení.

„Teď si odpočiň,“ řekl jsem a natáhl jsem si bundu. „Buď tady hodná a ráno se uvidíme.“

Ale nakonec to netrvalo tak dlouho.

4

Nacpali jsme se s tátou čínou a já jsem mu podrobně vylíčil své odpoledne, od pana Bowditche na schodech přes uličku starého čtiva až po apokalyptickou spižírnu.

„Chorobný shromažďovač,“ řekl táta. „Pár takových případů jsem viděl, většinou po smrti toho shromažďovače. Ale říkáš, že je tam čisto?“

Přikývl jsem. „Přinejmenším v kuchyni. Všechno má své místo a všechno je na svém místě. Ty staré lékovky na záchodě byly trochu zaprášené, ale jinde jsem prach neviděl.“

„Auto neměl.“

„Ne. Ani by se mu nevešlo do kůlny.“

„Tak mu nákupy asi dovážejí. A samozřejmě je tu Amazon, ze kterého se do roku 2040 stane světová vláda, které se pravičáci tak bojí. Zajímalo by mě, kde bere peníze a kolik jich ještě má.“

Také mě to napadlo. U lidí, kteří se někdy ocitli na hranici bankrotu, je taková zvědavost asi normální.

Táta vstal. „Já jsem nakoupil a donesl. Teď potřebuju vyřídit nějaké papíry. Ty ukliď.“

Uklidil jsem a potom jsem si procvičoval nějaké bluesové melodie na kytaru. (Uměl jsem zahrát prakticky cokoli, pokud to bylo v tónině E.) Většinou jsem se do toho dokázal tak zabrat, že jsem skončil, až když mě rozbolely prsty, ale tentokrát ne. Odložil jsem yamahu do kouta a řekl jsem tátovi, že půjdu k panu Bowditchovi zkontrolovat Radar. Pořád jsem musel myslet na to, jak je tam sama. Psům je to možná jedno, ale možná také ne.

„Fajn, jen ať tě nenapadne přivést ho sem.“

„Ji.“

„Dobře, ale každopádně nechci ve tři ráno poslouchat vytí osamělého psa, ať už je jeho pohlaví jakékoli.“

„Nepřivedu ji.“ Nemusel vědět, že mě to přinejmenším napadlo.

„A bacha, ať tě nechytí Norman Bates.“

Překvapeně jsem se na něj podíval.

„Co? Myslíš, že to nevím?“ zakřenil se. „Říkalo se tomu psychodům dávno předtím, než jste se ty a tvoji kamarádi vůbec narodili, ty malý hrdino.“

5

Usmál jsem se tomu, ale když jsem dorazil na roh Pine a Sycamore Street, už mi to nepřipadalo tak vtipné. Dům se tyčil na tom svém kopečku a zastiňoval hvězdy. Vzpomněl jsem si na Normana Batese, jak říká: Matko! Tolik krve!, a litoval jsem, že jsem ten film viděl.

Aspoň západka na brance šla lépe vytáhnout. Posvítil jsem si baterkou na mobilu a vyrazil jsem za dům. Jednou jsem světlem přejel stěnu, a ihned jsem toho litoval. Okna byla zaprášená a všechny rolety zatažené. Okna tak vypadala jako slepé oči, které mě ale nějak viděly a nelíbilo se jim, že jsem tady. Obešel jsem roh, a když jsem se vydal k zadní verandě, ozvala se rána. Lekl jsem se tak, že jsem upustil mobil. Jak padal, zahlédl jsem pohybující se stín. Nevykřikl jsem, ale cítil jsem, jak mě zašimraly koule a přitáhly se mi k tělu. Stín se vlnil proti mně a já jsem ztuhl, ale než jsem se mohl otočit a utéct, Radar kňučela, šťouchala mě nosem do nohy a pokoušela se na mě vyskočit. Protože měla špatná záda a kyčle, bylo z toho spíš takové marné poskakování. Ta rána bylo nejspíš bouchnutí psích dvířek.

Klekl jsem si, jednou rukou jsem ji hladil po hlavě a druhou jsem ji drbal v srsti pod obojkem. Olízla mi obličej a přitiskla se ke mně tak pevně, že mě málem povalila.

„To nic,“ chlácholil jsem ji. „Bála ses tu sama? Určitě jo.“ A kdy vůbec byla naposled sama, jestliže pan Bowditch neměl auto a nákupy si nechával vozit? Nejspíš je to hodně dlouho. „To nevadí. Nic se neděje. Pojď.“

Zvedl jsem mobil, dal jsem svým koulím pár sekund, aby se mohly usadit na původní místo, a pokračoval jsem k zadním dveřím. Radar šla tak těsně vedle mě, že mi neustále narážela hlavou do kolena. Andy Chen prý u tohoto domu kdysi potkal psí příšeru, nebo to aspoň tvrdil. Ale to bylo dávno. Teď to byla vyděšená psí stařenka, která vystartovala dvířky, když mě slyšela přicházet, a utíkala ke mně.

Vyšli jsme po schodech na verandu. Odemkl jsem dveře a otočným vypínačem jsem vrhl světlo do uličky starého čtiva. Zkontroloval jsem psí dvířka a našel jsem na nich tři malé západky, dvě po stranách a jednu nahoře. Řekl jsem si, že je musím zacvaknout, než odejdu, aby se Radar zase netoulala. Zahrada za domem byla sice nejspíš oplocená stejně jako ta vpředu, ale nevěděl jsem to jistě a pes teď byla moje zodpovědnost.

V kuchyni jsem si klekl před fenu a pohladil jsem ji po tvářích. Pozorně mě sledovala s nastraženýma ušima. „Nemůžu tu zůstat, ale nechám ti rozsvíceno a zítra ráno se vrátím a nakrmím tě, platí?“

Zakňučela, olízla mi ruku a pak zamířila ke své misce. Ta byla prázdná, ale Radar ji párkrát olízla a podívala se na mě. Bylo celkem jasné, co by ráda. „Až ráno,“ řekl jsem.

Aniž ze mě spustila oči, lehla si a položila si bradu na tlapu.

„No…“

Přistoupil jsem k plechovce se sušenkami. Pan Bowditch řekl, že jí nemám dávat maso ani dobroty, a já jsem se rozhodl, že to budu brát jako „žádné masové dobroty“. Sémantika je skvělá věc, co? Mlhavě jsem si vzpomněl, že jsem četl něco o alergii psů na čokoládu, ulomil jsem tedy kousek pekanové sušenky a nabídl jí ho. Čichla si a pak si ho opatrně vzala z mých prstů.

Sedl jsem si ke stolu, kde jsem se předtím učil, a říkal jsem si, že už bych měl jít. Vždyť je to pes, prokristapána, ne dítě. Možná není ráda sama, ale určitě nevleze do skříňky pod dřezem a nevypije čisticí prostředky.

Zabzučel mi mobil. Táta. „Všechno v pořádku?“

„Jo, ale ještě že jsem přišel. Nechal jsem nezajištěná dvířka pro psa. Když mě Radar slyšela, vylezla ven.“ Nebylo potřeba mu vykládat, že jsem viděl nějaký stín a hlavou mi probleskla scéna s Janet Leighovou, jak křičí ve sprše a snaží se uhýbat před nožem.

„To není tvoje vina. Nemůžeš myslet na všechno. Už půjdeš?“

„Za chvíli.“ Podíval jsem se na Radar, která se zase dívala na mě. „Tati, možná bych tu měl…“

„To není dobrý nápad, Charlie. Zítra máš školu. Je to dospělé zvíře. Nic se jí přes noc nestane.“

„Jasně, já vím.“

Radar vstala. Nebylo to úplně příjemné na pohled. Když se jí podařilo posunout zadní nohy pod sebe, odkráčela do temného vedlejšího pokoje, zřejmě obýváku.

„Zůstanu ještě pár minut. Je to hodná holka.“

„Dobře.“

Ukončil jsem hovor a pak jsem zaslechl tiché zapískání. Radar se vrátila s hračkou v tlamě. Možná to byla opička, ale byla už tak ožvýkaná, že to nešlo poznat. Pořád jsem měl v ruce mobil, a tak jsem ji vyfotil. Přinesla hračku ke mně a upustila ji vedle mé židle. Očima mi sdělila, co se ode mě očekává.

Zlehka jsem hračku hodil na druhou stranu místnosti. Radar k ní dokulhala, zvedla ji, několikrát s ní zapískala, aby jí ukázala, že je tady šéfka, a přinesla mi ji zpět. Pohodila ji vedle mé židle. Dokázal jsem si ji představit jako mladou fenu, těžší a mnohem mrštnější, jak se plnou rychlostí řítí za tou nebohou opicí (nebo její předchůdkyní). Tak jako se podle Andyho tvrzení tehdy řítila k němu. Ty časy už byly pryč, ale stejně se snažila, jak nejlépe dovedla. Představil jsem si, jak si říká: Vidíš, jak jsem v tom dobrá? Zůstaň tady, vydržím klidně celou noc!

Jenže by nevydržela, a já jsem stejně nemohl zůstat. Táta chtěl, abych šel domů, a kdybych tu zůstal, nejspíš bych se ani moc nevyspal. Na to se tu ozývalo příliš mnoho záhadných vrzavých a skřípavých zvuků a byly tu pokoje, ve kterých se mohlo skrývat cokoli… co by se pak plížilo ke mně, sotva bych zhasl světlo.

Radar mi zase přinesla pískací opičku. „Už stačilo,“ řekl jsem jí. „Dej si oraz.“

Vydal jsem se na chodbu, ale pak mě něco napadlo. Šel jsem do potemnělého pokoje, odkud si Radar přinesla hračku, a snažil jsem se nahmatat vypínač. Doufal jsem, že mě nic (například svraštělá mumie Batesovy matky) nechytí za ruku. Když jsem ho konečně našel a otočil jím, ozvalo se hlasité cvaknutí.

Obývací pokoj pana Bowditche byl, stejně jako jeho kuchyně, staromódní, ale pečlivě uklizený. Byl tu gauč potažený tmavě hnědou látkou. Připadalo mi, že se asi moc nepoužíval. Nejčastěji se zřejmě sedělo na křesle postaveném uprostřed staromódního koberce utkaného z pruhů barevných látek. Všiml jsem si prohlubní po hubených holeních pana Bowditche. Přes opěradlo byla přehozená košile z modrého šambré. Křeslo stálo proti televizi, která vyhlížela přímo prehistoricky. Nahoře se tyčila anténa. Vyfotil jsem si to na mobil. Netušil jsem, jestli takhle pravěká televize vůbec může fungovat, ale soudě podle hromádek knih po obou stranách, z nichž čouhala spousta poznámkových papírků, se tu na televizi příliš nekoukalo, i kdyby náhodou fungovala. V protějším rohu pokoje byl proutěný košík plný psích hraček, který jasně sděloval, jak moc má pan Bowditch svou fenku rád. Radar se k němu odšourala a vzala si z něj plyšového králíka. Přinesla mi ho a věnovala mi pohled plný naděje.

„Nemůžu,“ řekl jsem. „Ale dám ti tohle. Mělo by to být cítit tvým pánem.“

Vzal jsem košili z křesla a rozložil jsem ji v kuchyni na podlaze vedle psí misky. Radar ji očichala a pak si na ni lehla. „Hodná holka,“ pochválil jsem ji. „Uvidíme se ráno.“

Zamířil jsem k zadním dveřím, pak jsem si to ještě rozmyslel a přinesl jsem feně její opičku. Jednou nebo dvakrát do ní kousla, možná aby mi udělala radost. Couvl jsem o pár kroků a znovu jsem si ji vyfotil na mobil. Potom jsem odešel a nezapomněl jsem zajistit psí dvířka. Jestli udělá nepořádek uvnitř, tak to prostě uklidím.

Cestou domů jsem myslel na okapy, nepochybně ucpané listím. Na neposekaný trávník. Dům by bylo také potřeba natřít, což bylo mimo mé možnosti, ale mohl bych něco udělat s těmi špinavými okny, nemluvě o propadajícím se plotě. Samozřejmě jen když budu mít čas, a vzhledem k blížící se baseballové sezoně ho moc nebude. A ještě tu byla Radar. To byla láska na první pohled. Možná pro ni i pro mě. Jestli vám to připadá zvláštní, sentimentální nebo obojí zároveň, můžu vám doporučit, ať se s tím prostě nějak smíříte. Jak jsem řekl tátovi, je to hodná holka.

Před spaním jsem si nastavil budík na pět ráno. Potom jsem napsal panu Nevillovi, který nás měl na angličtinu, že nepřijdu na první hodinu, a paní Friedlanderové, že možná nestihnu ani druhou. Musel jsem někoho navštívit v nemocnici.

Kapitola třetí

Návštěva v nemocnici. Kdo uteče, nevyhraje. Kůlna

1

Dům za úsvitu nevypadal tak hororově, i když pára stoupající z vysoké trávy tu vytvářela gotickou atmosféru. Radar už na mě musela čekat, protože sotva mě zaslechla na schodech, začala skákat na zajištěná dvířka. Která byla uvolněná a napůl ztrouchnivělá – další hrozící průšvih a další práce, která čekala, až ji někdo udělá.

„Pomalu, holka,“ řekl jsem a vložil jsem do zámku klíč. „Ještě si něco vykloubíš.“

Jakmile jsem otevřel, vrhla se na mě, vyskakovala do výšky a opírala se mi tlapami o nohu, jako by žádnou artritidu neměla. Šla za mnou do kuchyně a s vrtícím se ocasem sledovala, jak vyškrabávám poslední plnou odměrku ze zbytků zásob krmení. Než se nažrala, napsal jsem tátovi a požádal jsem ho, jestli by se o přestávce na oběd nebo po práci nestavil v Pet Pantry a nevzal pytel psího krmení: Orijen Regional Red. Pak jsem poslal ještě jednu zprávu, že mu to zaplatím a pan Bowditch to pak zaplatí mně. Zamyslel jsem se a poslal jsem třetí: Radši kup velké balení.

Netrvalo mi to dlouho, ale Radar už měla prázdnou misku. Přinesla mi opičku a upustila ji na zem vedle židle. Potom si říhla.

„No teda,“ řekl jsem a poodhodil jsem hračku. Fena po ní skočila a přinesla ji zpátky. Znovu jsem ji hodil, a když pro ni šla, pípl mi mobil. Zpráva od táty. Zařídím.

Hodil jsem opici ještě jednou, ale Radar, místo aby pro ni běžela, odklusala do uličky starého čtiva a odtamtud ven. Protože jsem nevěděl, jestli někde najdu vodítko, ulomil jsem kousek pekanové sušenky, kdybych ji potřeboval nalákat zpátky. Byl jsem si celkem jistý, že by to zabralo; Radar byla ten typ, který nikdy neodmítne.

Dostat ji dovnitř nakonec nebylo těžké. Přidřepla si na jednom místě, aby vykonala malou potřebu, a potom o kus dál, kde zvládla i velkou. Vrátila se k domu, podívala se na schody, jako se horolezec dívá na obtížný výstup, a došla do půlky. Tam si na chvíli sedla a nakonec zvládla i zbylé schody. Napadlo mě, jak dlouho to ještě bude zvládat bez pomoci.

„Musím jít,“ řekl jsem jí. „Tak zase později.“

Nikdy jsme neměli psa, nevěděl jsem proto, kolik toho dokážou vyjádřit očima, zvlášť když jste takhle blízko. Ty její říkaly, ať nikam nechodím. S radostí bych zůstal, ale jak se říká v té básni, daný slib se musí splnit. Pohladil jsem ji a požádal jsem ji, ať tady nezlobí. Vzpomněl jsem si, že jsem někde četl, že psi každý lidský rok stárnou o sedm let. Bylo to samozřejmě jen takové obecné pravidlo, ale dal se podle něj provést odhad. Jaký to asi mělo význam pro psa? Když ji přijdu nakrmit v šest, budu pryč dvanáct hodin svého času. Bude to vnímat jako osmdesát čtyři hodiny? Tři a půl dne? Jestli je to tak, není divu, že mě tak ráda viděla. A navíc jí musel chybět pan Bowditch.

Zamkl jsem dveře, sešel jsem po schodech a ohlédl se k místu, kde se předtím byla vyvenčit. Zkontrolovat zahradu byla další práce, kterou by bylo potřeba udělat. Pokud to už pan Bowditch neudělal. Těžko říct, v té vysoké trávě… Jestli to neudělal, měl by se o to postarat někdo jiný.

Ten někdo jiný jsi ty, říkal jsem si, když jsem šel zpátky ke kolu. Byla to sice pravda, ale byl jsem poněkud zaneprázdněný někdo. Kromě baseballu jsem se chtěl ještě zkusit dostat do školního představení Muzikálu ze střední. Snil jsem o duetu „Breaking Free“ s Ginou Pascarelliovou, která chodila do čtvrťáku a byla úchvatná.

Vedle mého kola stála žena zachumlaná do kostkovaného kabátu. Napadlo mě, že je to asi paní Raglandová. Nebo Reaganová? „To ty jsi volal sanitku?“ zeptala se mě.

„Ano.“

„Jak je na tom? Bowditch?“

„Vlastně nevím. Ale určitě má zlomenou nohu.“

„Tak to jsi udělal dobrý skutek pro ten den. Možná pro celý rok. Moc ho jako souseda neznám, většinou si hledí svého, ale nic proti němu nemám. Až na ten barák, ten je fakt ohyzdný. Ty jsi syn George Reada, viď?“

„Přesně tak.“

Natáhla ke mně ruku. „Althea Richlandová.“

Potřásl jsem si s ní. „Těší mě.“

„Co ten jeho čokl? Ten příšerný německý ovčák. Bowditch ho chodíval brzo ráno venčit, někdy i večer po setmění. Když už byly děti doma.“ Ukázala na žalostně zprohýbaný laťkový plot. „Tohle by ho rozhodně nezadrželo.“

„Je to fena a já se o ni starám.“

„To je od tebe hezké. Doufám, že tě nepokouše.“

„Je už dost stará a není zlá.“

„Na tebe možná ne,“ podotkla paní Richlandová. „Můj táta říkával, ‚starý pes kouše dvakrát tak ostře‘. Byl u mě reportér z toho místního plátku a ptal se, co se stalo. Myslím, že dělá hlavně výjezdy. Policajti, hasiči, sanitka, tyhle věci.“ Popotáhla. „Bylo mu možná tolik co tobě.“

„Budu na to myslet,“ řekl jsem, i když jsem nevěděl, proč bych měl. „Radši už půjdu, paní Richlandová. Chci se před školou zastavit za panem Bowditchem.“

Zasmála se. „Jestli je v Arcadii, tak tam návštěvní hodiny začínají až v devět. Takhle brzo tě tam rozhodně nepustí.“

2

Ale pustili mě tam. Když jsem vysvětlil, že mám školu a trénink, paní na recepci to nepřesvědčilo, ale jakmile jsem se zmínil, že jsem mu volal záchranku, řekla mi, ať jdu nahoru. „Pokoj 322. Výtahy jsou vpravo.“

V půlce chodby ve druhém patře se mě sestra zeptala, jestli jdu za Howardem Bowditchem. Přisvědčil jsem a zeptal se, jak se mu daří.

„Byl na jedné operaci a bude potřebovat ještě jednu. Potom ho čeká poměrně dlouhá rekonvalescence a spousta rehabilitace. Té se nejspíš ujme Melissa Wilcoxová. Ta zlomenina nohy byla opravdu vážná a kromě toho si víceméně zničil kyčel. Bude potřebovat kloubní náhradu. Jinak by byl bez ohledu na rehabilitaci po zbytek života odkázaný na chodítko nebo na vozík.“

„Ježíši. Ví to?“

„Doktor, který mu spravoval zlomeninu, mu poví to, co teď potřebuje vědět. Ty jsi mu volal záchranku?“

„Ano.“

„Možná jsi mu zachránil život. Vzhledem k šoku, kdyby strávil celou noc venku…“ Zavrtěla hlavou.

„Vlastně ho zachránil jeho pes, slyšel jsem ho výt.“

„A pes zavolal záchranku?“

Musel jsem připustit, že to byla moje práce.

„Jestli ho chceš vidět, tak radši běž. Zrovna jsem mu dala injekci proti bolesti a ta ho nejspíš za chvíli uspí. Kromě zlomené nohy a kyčle má ještě pořádnou podváhu. Snadná kořist pro osteoporózu. Máš možná patnáct minut, než se odporoučí do říše snů.“

3

Pan Bowditch měl nohu zvednutou v systému kladek, který jako by vypadl z komedie ze třicátých let… Jenže pan Bowditch se nesmál. Ani já ne. Vrásky v jeho tváři se prohloubily, skoro jako by je tam měl vyřezané. Tmavé kruhy pod očima ještě ztmavly. Vlasy měl řídké a bez života, ryšavé prameny v nich působily vybledle. Předpokládal jsem, že má v pokoji spolubydlícího, ale toho jsem nezahlédl, protože pokoj číslo 322 byl rozdělený zeleným závěsem na dvě poloviny. Pan Bowditch mě uviděl a pokusil se napřímit, ale hned se zašklebil a sykl.

„Ahoj. Jak že se jmenuješ? Jestli jsi mi to říkal, tak jsem to zapomněl. Vzhledem k okolnostem je to snad odpustitelné.“

Nepamatoval jsem si, zda jsem se mu představil, a tak jsem mu znovu (nebo poprvé) řekl své jméno a zeptal se ho, jak se cítí.

„Mimořádně na hovno. Vždyť se na mě podívej.“

„To je mi líto.“

„Ne tolik jako mně.“ Potom se pokusil být zdvořilejší. „Děkuji ti, milý Charlie Reade. Řekli mi, že jsi mi dost možná zachránil život. Ten teď sice asi nemá moc vysokou cenu, ale jak údajně řekl Buddha: ‚Vše se mění.‘ Někdy i k lepšímu, ale podle mých zkušeností to bývá vzácné.“

Řekl jsem mu – stejně jako tátovi, záchranářům a paní Richlandové –, že ho vlastně zachránila jeho fena; kdybych ji nezaslechl výt, jel bych dál.

„Jak se má?“

„Dobře.“ Sedl jsem si na židli vedle postele a ukázal jsem mu fotky Radar s opicí. Několikrát si je prolistoval (musel jsem mu ukázat, jak se to dělá). Zdálo se, že mu fotky udělaly radost, i když ho nevyléčily. Čeká ho poměrně dlouhá rekonvalescence, říkala sestra.

Vrátil mi mobil a úsměv zmizel. „Neřekli mi, jak dlouho tady na té zatracené marodce budu, ale nejsem blbec. Vím, že to bude nějakou dobu trvat. Asi budu muset popřemýšlet, že bych ji nechal uspat. Měla dobrý život, ale ty její kyčle jsou…“

„Ježíši, to nedělejte,“ vyděsil jsem se. „Já se o ni postarám. S radostí.“

Podíval se na mě a poprvé to bylo beze stop otrávenosti nebo rezignace. „To bys udělal? Můžu ti důvěřovat?“

„Ano. Skoro jí došlo žrádlo, ale táta pro ni dneska koupí pytel toho orijenu. V šest ráno, v šest večer. Budu tam. Můžete se spolehnout.“

Natáhl se ke mně, jako by mě chtěl vzít za ruku nebo mě po ní poplácat. Dovolil bych mu to, ale on se zase odtáhl. „To je od tebe… moc hezké.“

„Oblíbil jsem si ji. A ona mě.“

„Vážně? To je dobře. Je to hodná stará holka.“ Začínal mu skelnatět pohled a měl problém artikulovat. To, co mu sestra píchla, začínalo účinkovat. „Je neškodná, ale dřív uměla děsit místní děcka k smrti. Vyhovovalo mi to. Většinou to byli otravní malí slídilové. Otravní a hluční. A zloději? Na to zapomeň. Sotva uslyšeli Radar, vzali nohy na ramena. Ale teď už je stará.“ Vzdychl, zakašlal a hned se zašklebil. „A nejen ona.“

„Postarám se o ni. Možná ji vezmu k nám domů, pod kopec.“

Pan Bowditch se nad tím zamyslel a pohled se mu trochu zaostřil. „Mám ji od štěněte a v životě nebyla u nikoho jiného. Jen u mě doma… a na zahradě…“

„Paní Richlandová říkala, že jste ji bral na procházky.“

„Ta všetečná bába, co bydlí přes ulici? No, má pravdu. Chodili jsme na procházky. Když Radar ještě mohla a moc ji to neunavovalo. Teď už bych se bál brát ji někam daleko. Co kdybych s ní došel na konec Pine Street a zpátky by to nezvládla?“ Podíval se na sebe. „Teď jsem to já, kdo by to nezvládl. Nezvládnu to nikam.“

„Nebudu ji nutit ani ji přetěžovat.“

Trochu se uklidnil. „Zaplatím ti… za to, co sežere. I za tvůj čas.“

„To nechte plavat.“

„Až se vrátím domů, možná ještě bude chvíli dobrá. Jestli se vrátím domů.“

„Vrátíte, pane Bowditchi.“

„Jestli ji budeš… krmit…, tak mi snad říkej Howarde.“

Nevěděl jsem, jestli mi to půjde, ale přisvědčil jsem.

„Možná mi ještě přines nějaké fotky.“

„Jistě. Už radši půjdu, pane… Howarde. Měl byste odpočívat.“

„Stejně nemám na vybranou.“ Oči se mu pomalu zavíraly a potom se víčka ještě jednou otevřela. „Nevím, co mi to dala… Ale ty jo! Má to grády.“

Znovu se mu zavřely oči. Vstal jsem a zamířil ke dveřím.

„Kluku. Jak že se jmenuješ?“

„Charlie.“

„Díky, Charlie. Říkám si… možná jí dát ještě šanci. Ne kvůli mně… mně to jednou stačilo… ze života se stane břemeno… jestli budeš žít dlouho, uvidíš sám. Ale ona… Radar… a pak jsem zestárl a spadl z toho zasraného žebříku…“

„Přinesu vám ještě fotky.“

„Buď tak hodný.“

Otočil jsem se a on ještě něco řekl, ale myslím, že to nebylo na mě. „Statečný pomůže. Zbabělec jen dává dary.“ Odmlčel se a ozvalo se chrápání.

V půlce chodby jsem potkal sestru, se kterou jsem předtím mluvil. Vycházela z pokoje se sáčkem, který se zdál být plný kalné moči. Zahlédla mě a přehodila přes něj ručník. Zeptala se, jak proběhla návštěva.

„Byla fajn, ale ke konci už mluvil trochu z cesty.“

Usmála se. „To dělá demerol. A teď už běž. Měl bys být ve škole.“

4

Než jsem se dostal do školy, druhá vyučovací hodina už deset minut běžela a chodby byly prázdné. Zašel jsem do kanceláře, aby mi paní Silviusová, příjemná stará paní s děsivě modrými vlasy, dala omluvenku za pozdní příchod. Paní Silviusové muselo být nejméně sedmdesát pět let, hodně přes obvyklou hranici odchodu do důchodu, ale pořád byla bystrá a měla smysl pro humor. Bez smyslu pro humor se asi neobejdete, když musíte pracovat s puberťáky.

„Slyšela jsem, že jsi včera někomu zachránil život,“ prohodila, když podepisovala omluvenku.

„Kdo vám to řekl?“

„Takový malý ptáček. Cvrliky, cvrliky. Nic se neutají, Charlie.“

Vzal jsem si papírek. „Vlastně jsem to nebyl já, ale jeho pes. Slyšel jsem ho výt.“ Už mě nebavilo pořád to opakovat, protože mi stejně nikdo nevěřil. Což bylo divné. Myslel jsem, že historky o hrdinných psech mají všichni rádi. „Já jsem jen zavolal záchranku.“

„Jak myslíš. A teď utíkej do třídy.“

„Můžu vám nejdřív něco ukázat?“

„Jen jestli to bude rychlé.“

Vyndal jsem mobil a ukázal jsem jí fotku televize pana Bowditche. „To nahoře je anténa, že jo?“

„Říkali jsme jim králičí uši,“ přisvědčila paní Silviusová. Usmívala se podobně jako pan Bowditch, když si prohlížel fotky Radar s její opičkou.

„Špičky jsme obalovali alobalem, protože to mělo údajně zlepšit příjem. Ale podívej se na tu televizi, Charlie! Můj ty smutku. Funguje?“

„Nevím. Nezkoušel jsem to.“

„Takhle vypadal první televizor, který jsme kdy měli. Zenith, stolní model. Byl tak těžký, že si můj otec namohl záda, když ho táhl po schodech do bytu, ve kterém jsme tehdy bydleli. Koukali jsme na ni celé hodiny! Annie Oakleyová, Divoký Bill Hickok, Kapitán Klokan, Křižácký králík…, až nás z toho bolela hlava! Jednou nechtěla fungovat, obraz utíkal na stranu, tak táta zavolal opraváře televizí, který přišel s kufrem plným elektronek.“

„Elektronek?“

„Oranžově žhnuly jako starodávné žárovky. Vyměnil tu, která se pokazila, a televize zase hrála.“ Ještě jednou se podívala na fotografii na mém mobilu. „Elektronky v téhle televizi už jsou nejspíš dávno spálené.“

„Pan Bowditch si možná nějaké koupil na eBay nebo na Craigslistu,“ řekl jsem. „Na internetu koupíte všechno. Když si to můžete dovolit, samozřejmě.“ I když pan Bowditch podle mě internet nepoužíval.

Paní Silviusová mi vrátila telefon. „Tak běž, Charlie. Fyzika už na tebe čeká.“

5

Trenér Harkness po mně odpoledne šel jako myš po špeku. Nebo spíš jako moucha po hovně. Protože můj výkon za hovno stál. Když jsme nacvičovali kličkování mezi kužely, pořád jsem běhal na špatnou stranu, a jednou jsem se dokonce pokusil běžet oběma směry najednou a skončil jsem na zadku, což byla pro všechny náramná legrace. Při cvičném dvojautu jsem se nejdřív nechal načapat mimo svou pozici a míč od druhého metaře prosvištěl místem, kde jsem měl dávno být, a odrazil se od zdi tělocvičny. Když mi kouč hodil míč driblem jako začátečníkovi, sice jsem po něm správně skočil, ale nepodařilo se mi ho zachytit rukavicí a míček – který si jen tak pomalu hopsal jako králík – mi prošel mezi nohama. Poslední kapkou pro Harknesse ovšem byly moje ulejvky. Místo abych poslal míč ke třetí metě, vracel jsem ho zpátky nadhazovači.

Trenér vystřelil ze svého křesílka a rázoval ke mně, až se mu břicho houpalo ze strany na stranu a píšťalka poskakovala mezi ne úplně zanedbatelně velkými prsy. „Ježíšikriste, Reade! Stojíš tam jak stará bába! Přestaň do toho mlátit a jen to nech odpinknout od pálky. Kolikrát ti to musím opakovat?“ Chňapl po pálce, odstrčil mě loktem a postavil se čelem k Randymu Morganovi, kterého ten den zkoušel jako nadhazovače. „Házej! A pořádně se do toho polož!“

Randy vší silou mrštil míčkem. Trenér se sehnul a předvedl perfektní ulejvku. Míč se kutálel po čáře, přesně tak těsně, aby ještě zůstal ve vnitřním poli. Steve Dombrowski po něm vyběhl, pokusil se ho sebrat holou rukou, a míč mu utekl.

Trenér se otočil ke mně. „Vidíš! Takhle se to dělá! Nevím, co se ti honí hlavou, ale rychle se toho zbav!“

Měl jsem v hlavě Radar, jak v domě pana Bowditche čeká, až přijdu. Pro mě to mělo být dvanáct hodin, pro ni možná tři a půl dne. Neví, proč tam musela zůstat sama, a s pískací opicí si také hrát nemohla, když tam nebyl nikdo, kdo by ji hodil. Snaží se neudělat v domě nepořádek, nebo už – protože psí dvířka byla zajištěná – ho někde udělala? A pokud ano, tak dost možná nechápe, že to není její vina. K tomu ten přerostlý trávník a polorozpadlý plot – i na to jsem musel myslet.

Trenér Harkness mi podal pálku. „Teď tam jeden ťukni a udělej to správně.“

Randy se mi to nepokoušel nijak ztížit, provedl běžný cvičný nadhoz, abych si to mohl vyžehlit. Já jsem se pootočil… a odpálil jsem míč zpátky. Randy ho snadno chytil, ani nemusel opustit cvičný nadhazovačský kopeček.

„Tak a dost,“ řekl trenér. „Pět koleček.“ Myslel tím, že mám uběhnout pět koleček kolem tělocvičny.

„Ne.“

Celá tělocvična okamžitě ztichla. Naše půlka i ta druhá, kde holky hrály volejbal. Všichni se na nás dívali. Randy si přitiskl rukavici na ústa, možná aby skryl úsměv.

Trenér si opřel ruce o své masité boky. „Co jsi to řekl?“

Nehodil jsem pálku na zem, protože jsem nebyl naštvaný. Prostě jsem mu ji podal a on si ji k mému úžasu vzal.

„Řekl jsem ne. Končím.“ S těmi slovy jsem vyrazil ke dveřím do šatny.

„Okamžitě pojď zpátky, Reade!“

Ani jsem nezavrtěl hlavou, jen jsem šel dál.

„Pojď zpátky teď hned, ne až vychladneš! Protože pak už bude pozdě!“

Já jsem ale nepotřeboval vychladnout. Byl jsem v klidu. Dokonce spokojený, jako když vás napadne řešení zapeklitého matematického problému a zjistíte, že není ani z poloviny tak obtížné, jak se zdálo na první pohled.

„Krucinál, Reade!“ Znělo to trochu vyděšeně. Možná proto, že jsem byl jeho nejlepší pálkař, nebo proto, že se rebelie odehrávala před očima celého týmu. „Okamžitě se vrať! Vítězové neutíkají, a kdo uteče, nevyhraje!“

„Tak holt nevyhraju,“ řekl jsem.

Sešel jsem po schodech do šatny a převlékl se. Tak skončila moje baseballová kariéra na Hillviewské střední. Litoval jsem toho? Ne. Mrzelo mě, že jsem zklamal své spoluhráče? Trošku, ale jak trenér rád upozorňoval, v týmu neexistuje žádné já. Budou si muset poradit beze mě. Měl jsem na práci jiné věci.

6

Vyndal jsem ze schránky pana Bowditche poštu – nebylo tam nic osobního, jen obvyklý odpad – a vešel jsem zadním vchodem do domu. Radar se nedařilo na mě vyskočit, asi měla zvlášť špatný den, a tak jsem ji jemně vzal za přední tlapy, nadzvedl ji a tlapy jsem si opřel o pas, abych ji mohl podrbat na hlavě. Trochu jsem ji poškrábal i na prošedivělé tlamě. Radar opatrně slezla po schodech a vyvenčila se. Než se vrátila do domu, opět vrhla na schody ten zkoumavý pohled. Řekl jsem jí, že je hodná holka a trenér Harkness by na ni byl hrdý.

Párkrát jsem jí hodil pískací opici a udělal jsem několik fotek. V košíku měla ještě několik dalších pískacích hraček, ale opice byla zjevně její nejoblíbenější.

Šel jsem ven sebrat spadlý žebřík a fena mě následovala. Odnesl jsem žebřík ke kůlně, kde jsem si všiml mohutného visacího zámku, a žebřík jsem tedy jen opřel o převis střechy. Radar najednou začala vrčet. Krčila se čtyři metry před zamčenými dveřmi, uši měla složené dozadu a krčila čenich.

„Co je, holka? Jestli se tam dostal skunk nebo svišť, tak s tím nic…“

Zpoza dveří se ozvalo škrábání, následované divným drkotavým zvukem, ze kterého se mi zježily vlasy na zátylku. Nebyl to zvířecí zvuk. Nikdy jsem nic takového neslyšel. Radar zaštěkala, zakňučela a s břichem přitisknutým k zemi couvala pryč. Měl jsem také chuť couvnout, ale místo toho jsem zabouchal na dveře pěstí a čekal jsem. Nic. Nebýt Radařiny reakce, mohl bych ty zvuky svést na svou fantazii, ale každopádně jsem s tím nemohl nic dělat. Dveře byly zamčené a okna kůlna neměla.

Ještě jednou jsem do dveří bouchl, skoro jako bych ten zvuk vyzýval, ať si troufne znovu. Nic se neozvalo, šel jsem tedy zpátky do domu. Radar se namáhavě zvedla a následovala mě. Jednou jsem se ohlédl a viděl jsem, že se ohlíží i ona.

7

Chvíli jsem si s ní hrál s její opičkou. Když si lehla na linoleum a pohledem mi dala najevo, že to stačí, zavolal jsem tátovi a řekl jsem mu, že jsem praštil s baseballem.

„Já vím,“ odpověděl mi. „Trenér Harkness už mi volal. Prý jste se nějak chytli, ale říkal, že je ochotný vzít tě zpátky, pokud se ovšem omluvíš jemu i celému týmu. Protože podle něho jsi všechny zklamal.“

To mě naštvalo, ale zároveň mi to přišlo vtipné. „Tati, to nebylo žádné státní finále, ale jenom trénink v tělocvičně. A Harkness se choval jako kretén.“ I když na to jsem byl zvyklý; všichni jsme byli zvyklí. Fotka trenéra Harknesse by mohla být ve slovníku pod pojmem kretén.

„Takže žádné omlouvání nebude, jestli to chápu správně?“

„Mohl bych se omluvit, že jsem byl duchem nepřítomný, protože to jsem opravdu byl. Myslel jsem na pana Bowditche. A na Radar. A na tenhle dům. Sice ještě nespadl, ale nemá k tomu daleko. Mohl bych tu udělat spoustu věcí, kdybych měl čas, a ten teď mám.“

Několik sekund to zpracovával a pak řekl: „Nevím, jestli chápu, proč je to pro tebe důležité. Je mi jasné, proč se staráš o psa, to je micve, dobrý skutek, ale Bowditche prakticky neznáš.“

Co jsem na to měl říct? Měl jsem tátovi vysvětlovat, že jsem uzavřel dohodu s Bohem? I kdyby měl tolik slušnosti, že by se nesmál (nejspíš by měl), řekl by mi, že takové věci mám přenechat dětem, evangelíkům a pravidelným divákům teleshoppingu, kteří věří, že zázračný polštář nebo dieta vyléčí všechny jejich stesky. V nejhorším případě by si mohl myslet, že se snažím přičíst si zásluhy za jeho střízlivost, na níž tak usilovně pracoval.

A bylo za tím ještě něco: Bylo to soukromé. Moje věc.

„Charlie? Jsi tam?“

„Jsem. Můžu jen říct, že chci udělat, co budu moct, dokud nebude v pořádku.“

Táta vzdychl. „Není to malý kluk, který spadl ze stromu a zlomil si ruku. Je starý. Možná už nikdy nebude v pořádku. Napadlo tě to?“

Nenapadlo, ale neviděl jsem důvod zabývat se tím. „Víš přece, co se říká v tom vašem programu – den za dnem.“

Uchechtl se. „Také říkáme, že minulost je historie a budoucnost je neznámá.“

„Dobrý pokus, tati. Takže ten baseball jsme si vyjasnili?“

„Ano, ale kdyby ses na konci sezony dostal do výběrového týmu, hezky by se to vyjímalo v přihlášce na vysokou. To snad víš?“

„Vím.“

„A co fotbal? Ten chceš taky pověsit na hřebík?“

„Zatím ne.“ Při fotbalu jsem aspoň nemusel snášet trenéra Harknesse. „Tréninky začínají v srpnu, tou dobou už panu Bowditchovi možná bude lépe.“

„Nebo taky ne.“

„Nebo ne,“ přisvědčil jsem. „Budoucnost je neznámá.“

„To je. Když si vzpomenu na ten večer, kdy se tvoje máma rozhodla zajít k Zippymu…“

Nedopověděl to. Ani já jsem nevěděl, co na to říct.

„Udělej pro mě něco, Charlie. Byl tu reportér z The Weekly Sun a chtěl po mně kontakt na tebe. Nedal jsem mu ho, ale dal mi číslo na sebe. Chtěl by s tebou udělat rozhovor o tom, jak jsi zachránil pana Bowditche. Příběh obyčejného člověka. Myslím, že bys to měl udělat.“

„Ve skutečnosti jsem ho nezachránil já, ale Radar…“

„Můžeš mu to vysvětlit. Ale kdyby se na těch vysokých školách, kam se budeš hlásit, ptali, proč jsi skončil s baseballem, takový článek by mohl…“

„Rozumím. Dej mi jeho číslo.“

Poslal mi ho a já jsem si ho uložil do kontaktů.

„Přijdeš na večeři?“

„Jen co dám Radar tu její.“

„Dobře. Mám tě rád, Charlie.“

Řekl jsem mu, že já jeho také. Byla to pravda. Můj táta byl dobrý člověk. Prošel si těžkými časy, ale zvládl to. To se každému nepodaří.

8

Když jsem nakrmil Radar a slíbil jsem jí, že se zítra vrátím co nejdřív, vydal jsem se ke kůlně. Vlastně se mi ani nechtělo, protože na té boudě bez oken bylo v houstnoucím šeru studeného dubnového večera něco nepříjemného, ale donutil jsem se. Stál jsem před zamčenými dveřmi a naslouchal. Neozvalo se žádné škrábání ani divné drkotání, které by mohlo patřit mimozemskému tvorovi ze sci-fi filmu. Nechtělo se mi ani bušit do dveří pěstí, ale nakonec jsem se přinutil. Dvakrát. Pořádně.

Ticho. Ulevilo se mi.

Nasedl jsem na kolo, sjel jsem z kopce dolů, hodil jsem baseballovou rukavici na horní polici ve skříni, a než jsem skříň zavřel, chvíli jsem se na tu rukavici díval. Je to fajn hra, myslím baseball. Není nic lepšího než se v poslední směně vyšvihnout do vedení a poslat jeden míč pěkně do mezery, a nic se nevyrovná cestě autobusem domů po velkém vítězství, když se všichni smějí, hulákají a dělají koniny. Takže jo – trochu jsem litoval, ale ne moc. Vzpomněl jsem si na ta Buddhova slova: „Vše se mění.“ V té krátké větě byla spousta pravdy. Zatracená spousta.

Zavolal jsem reportérovi. The Weekly Sun byly noviny rozdávané zdarma, které obsahovaly pár místních a sportovních zpráv utopených v hromadě reklam. U Zippyho vedle dveří jich vždycky ležel celý štos a u něj byla cedulka VEZMI SI JEDNY, na kterou nějaký vtipálek dopsal VEZMI SI VŠECHNY. Reportér se jmenoval Bill Harriman. Odpověděl jsem mu na jeho otázky a opět jsem většinu zásluh přiřkl Radar. Pan Harriman se mě zeptal, jestli si nás může vyfotit.

„Tak to nevím, musel bych se zeptat pana Bowditche a ten je v nemocnici.“

„A zeptal by ses ho zítra nebo pozítří? Jestli to má vyjít příští týden, musím to poslat co nejdřív.“

„Jestli budu moct, tak se zeptám, ale myslím, že má naplánovanou další operaci. Možná mi ho nedovolí navštívit a bez jeho svolení to fakt udělat nemůžu.“ Rozhodně jsem nechtěl, aby se na mě pan Bowditch zlobil, a pan Bowditch byl ten typ, který se celkem snadno naštval. Později jsem si našel termín, kterým se tihle lidé označovali: mizantrop.

„Rozumím, rozumím. Každopádně mi dej vědět co nejdřív. Mimochodem, nejsi ten kluk, který minulý listopad v Turkey Bowlu zahrál vítězný touchdown proti Stanford Prepu?“

„Jsem to já, ale nešlo o žádný výjimečný výkon. Byli jsme skoro u jejich brankové čáry a já jsem to tam v podstatě jen strčil.“

Zasmál se. „Jsi skromný, to se mi líbí! Ozvi se, Charlie.“

Slíbil jsem, že se ozvu, zavěsil jsem a šel jsem dolů dívat se s tátou na televizi, než se půjdu učit. Přemýšlel jsem, jak se asi má Radar. Snad dobře. Zvyká si na novou rutinu. Zase mě napadlo to Buddhovo rčení. Dobrá slova, kterých se člověk mohl držet.

Kapitola čtvrtá

U pana Bowditche. Andy Chen. Sklep. Zprávy odjinud. Setkání v nemocnici

1

Když jsem se druhý den ráno objevil u čísla jedna na Sycamore Street, Radar mě vítala nadšeně, ale už ne tak bouřlivě. Zdálo se, že si zvyká na nový pořádek. Vyřídila si ranní toaletu, zhltla snídani (táta přitáhl domů dvanáctikilový pytel krmiva) a pak si chtěla hrát s opičkou. Když se unavila, měl jsem ještě trochu času, šel jsem tedy do obývacího pokoje, abych se podíval, jestli prastará televize funguje. Promarnil jsem nějaký čas hledáním ovladače, ale ta bedna byla pochopitelně ještě z dob před dálkovým ovládáním. Pod obrazovkou byly dva velké knoflíky. Ten vpravo byl popsaný čísly – zřejmě kanály –, otočil jsem tedy tím vlevo.

Hukot, který se z televize linul, nebyl tak strašlivý jako zvuky z kůlny, ale stejně mě trochu vyděsil. Couvl jsem a doufal, že nepřijde exploze. Po chvíli se na obrazovce objevila talkshow Today – Matt Lauer a Savannah Guthrieová si povídali se dvěma politiky. Obraz nebyl zrovna 4K; nebyl ani 1K. Ale aspoň něco. Zkusil jsem zahýbat tou anténou, které paní Silviusová říkala „králičí uši“. Otočil jsem ji na jednu stranu a obraz se zlepšil (ale jen nepatrně). Otočil jsem ji na druhou stranu a talkshow se rozplynula mezi sněhovými vločkami. Podíval jsem se za televizor. Jeho zadní stěna byla plná dírek, jimiž zevnitř unikalo teplo – a že ho bylo –, a přes dírky jsem spatřil oranžovou záři elektronek. Byl jsem si docela jistý, že to hučení vychází z nich.

Zase jsem televizi vypnul a říkal jsem si, že muselo být dost otravné vstávat pokaždé, když jste chtěli přepnout stanici. Sdělil jsem Radar, že musím do školy, ale ještě potřebuju jednu fotku. Podal jsem jí opici.

„Mohla bys ji chvíli podržet v tlamě? Vypadáš roztomile.“

Radar mi s radostí vyhověla.

2

Protože jsem neměl trénink, mohl jsem jít do nemocnice odpoledne. Na recepci jsem se zeptal, jestli k Howardu Bowditchovi smějí návštěvy – sestra mi říkala, že ho čeká ještě jedna operace. Recepční se podívala na monitor a řekla mi, že můžu jít nahoru. Když jsem se otočil k výtahům, požádala mě, ať ještě počkám, protože ode mě potřebuje vyplnit formulář. Měl jsem do něj vypsat své kontaktní informace pro případ „mimořádné situace“. Žadatelem byl pacient Howard Adrian Bowditch. Mé jméno vyplnil jako Charles Reed.

„Jsi to ty, ne?“ zeptala se recepční.

„Ano, ale příjmení je napsané špatně.“ Přeškrtl jsem ho a tiskacím jsem napsal Reade. „On vám řekl, abyste kontaktovali mě? Copak nemá nikoho jiného? Bratra nebo sestru? Protože já nejsem dost starý na to, abych mohl dělat nějaká velká rozhodnutí, třeba kdyby…“ Zdráhal jsem se to i doříct a ona to po mně ani nechtěla.