Stephen King

ČTYŘI

PO PŮLNOCI

Copyright © 1990 by Stephen King

Original English title: Four Past Midnight

All rights reserved

Published by agreement with the author

and the author‘s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2002

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7593-557-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-558-8 (mobi)

V pustině

jsem uviděl stvoření, nahé, zvířecké,

které dřepíc na zemi

drželo v rukou své srdce

a pojídalo je.

Povídám „Je dobré, příteli?“

„Je hořké, hořké,“ odpovědělo,

„ale já je mám rád,

protože je hořké

a protože je to mé srdce.“

– Stephen Crane –

Políbím tě, holka, a obejmu tě,

udělám s tebou všechno to, co jsem ti slíbil

v hodině půlnoční.

– Wilson Pickett –

PŘESNĚ O PŮLNOCI

ÚVODNÍ POZNÁMKA

Podívejme se na to takhle – už jsme tu zase všichni. Zase jsme se dokázali vrátit. Doufám, že jste aspoň z poloviny tak šťastní jako já. Připomíná mi to jeden příběh, a protože vyprávěním příběhů se živím (a udržuju se v příčetném stavu), povím vám ho.

Někdy začátkem roku 1989 – tohle píšu koncem července – jsem v televizi zaujatě sledoval zápas Boston Red Sox s Milwaukee Brewers. Robin Yount z Brewers se postavil na metu a bostonští komentátoři žasli nad tím, že mu je teprve něco přes třicet. „Někdy mi připadá, že Robin pomáhal Abneru Doubledayovi lajnovat hřiště,“ poznamenal Ned Martin, když Yount odcházel k území nadhazovače, aby se vypořádal s Rogerem Clemensem.

„Přesně tak,“ souhlasil Joe Castiglione. „Přišel do mužstva hned ze školy – myslím, že za Brewers hraje už od čtyřiasedmdesátého.“

Napřímil jsem se tak prudce, že jsem na sebe málem svrhl plechovku pepsi. Tak moment! pomyslel jsem si. Tak moment, krucinál! Vždyť já ve čtyřiasedmdesátém vydal svou první knihu! A to není tak dávno! Co je to za kecy, že pomáhal Abneru Doubledayovi lajnovat hřiště?

A pak mě napadlo, že vnímání ubíhajícího času – tak, jak se jeví v následujících příbězích – je výsostně individuální. Je pravda, že od vydání Carrie na jaře 1974 (ve skutečnosti vyšla dva dny před zahájením baseballové sezony, v níž hrál mladičký Robin Yount svůj první zápas za Milwaukee Brewers) neuběhlo podle mě zase tolik času – vlastně se stačí letmo ohlédnout přes rameno –, ale léta se dají počítat i jinými způsoby, a podle některých může být patnáct let skutečně dlouhá doba.

V roce 1974 byl prezidentem Gerald Ford a v Íránu vládl šáh. John Lennon byl naživu, stejně jako Elvis Presley. Donny Osmond a jeho bratři a sestry zpívali vysokými pisklavými hlásky. Videorekordér už byl vynalezen, ale dal se koupit jen v několika zkušebních obchodech. Znalci předpovídali, že po jejich rozšíření zadupe systém Beta firmy Sony svého soupeře VHS do země. Myšlenka, že lidé si brzy budou moct půjčovat oblíbené filmy, jako si půjčují knihy ve veřejné knihovně, byla stále v nedohlednu. Ceny benzinu dostoupily závratných výší – osmačtyřicet centů za galon normálního benzinu, pětapadesát za galon bezolovnatého.

Nenápadně mi začínaly šedivět vlasy a vousy. Mé dceři, která je teď ve druhém ročníku na univerzitě, byly čtyři roky. Můj starší syn, který je teď vyšší než já, si hrál na foukací harmoniku a frajersky bujné dlouhé kadeře Sammyho Hagara začínaly teprve rašit. A můj mladší syn, který nadhazuje a hraje na první metě v Malé lize, se měl narodit teprve za tři roky.

Čas je podivně pružný a rád se vrací. Když nasednete do autobusu, říkáte si, že vás neodveze daleko – možná na druhý konec města, dál ne – a najednou, krucinál! Jste v polovině jiného kontinentu. Připadá vám tahle metafora trochu naivní? Mně taky, ale na tom přece vůbec nezáleží. Podstata času je tak záhadná, že i tak jalový postřeh, jaký jsem právě uvedl, si dokáže udržet hutný ozvuk.

Jedno jediné se za celá ta léta nezměnilo – a to je hlavní příčina, proč mi někdy připadá (patrně stejně jako Robinu Yountovi), že vůbec žádný čas neuběhl. Dělám přece stále totéž: píšu příběhy. A je to pro mě stále mnohem víc, než umím – já totiž tu práci pořád miluju. Byl bych nerad, kdybyste mě pochopili špatně – miluju svou ženu a své děti, ale stále mi dělá potěšení nacházet ty podivné vedlejší uličky a vydávat se po nich a zjišťovat, kdo v nich bydlí a co dělá a co komu dělá a možná i proč mu to dělá. Stále miluju podivnost těchto výprav, ten nádherný okamžik, kdy se obraz vyjasní a události do sebe začnou zapadat. Každý příběh je zvíře s ocasem. Je rychlé a mně se někdy nepodaří je za ten ocas chytit, ale když se mi to podaří, držím je pevně... a je to báječný pocit.

Až tahle kniha v roce 1990 vyjde, budu už šestnáct let vypravěčem z povolání. Dávno předtím, než jsem se nějakým mně poněkud nepochopitelným způsobem stal známým americkým vypravěčem hrůzostrašných příběhů, jsem vydal knížku Čtyři roční doby. Byl to soubor čtyř do té doby nepublikovaných novel, z nichž tři nebyly horory. Vydavatel knihu sice přijal v dobré víře, ale podle mě i s pochybnostmi. Ty jsem měl ostatně i já. Jak se ukázalo, nemuseli jsme si dělat starosti. Někdy spisovatel vydá knihu, která je přirozeně šťastná, tak jako pro mě byly Čtyři roční doby.

Jeden z těch příběhů, Tělo, byl zfilmován pod názvem Stand By Me... a byl to první úspěšný film podle mé knihy od Carrie (tu natočili v dobách, kdy Abner Doubleday lajnoval hřiště, vy už víte s kým). Rob Reiner, který Stůj při mně natočil, je jedním z nejvýtečnějších a nejchytřejších filmařů, s jakým jsem se kdy setkal, a já jsem hrdý, že jsem s ním mohl spolupracovat.

S pobavením musím poznamenat, že společnost, kterou pan Reiner vytvořil po úspěchu Stůj při mně, se jmenuje Castle Rock Productions... jméno, které budou mnozí mí dlouholetí čtenáři dobře znát.

Kritikům se Čtyři roční doby většinou také líbily. Téměř každý napadl jednu novelu, ale vzhledem k tomu, že si pro sžíravou kritiku vybral každý jinou, cítil jsem, že toho můžu beztrestně nedbat... a taky jsem nedbal. Takový přístup ovšem není možný vždycky; když skoro všechny recenze rozcupovaly Christine, zdráhavě jsem si přiznal, že zřejmě není tak dobrá, jak jsem doufal (což mi ovšem nezabránilo těšit se z honoráře). Znám spisovatele, kteří prohlašují, že recenze nečtou, a pokud je čtou, tak jim ty špatné nevadí, a myslím si, že v podstatě existují dva druhy autorů – a já patřím k tomu druhému. Jsem posedlý možností špatných recenzí a dlouze se nad nimi zamýšlím. Dlouho se však s nimi netrápím; odkrouhnu si pár dětí a stařenek a jsem z toho venku.

Nejdůležitější bylo, že Čtyři roční doby přijali dobře čtenáři. Pokud si vzpomínám, ani jediný čtenář mi tehdy nevyčítal, že to, co jsem napsal, není horor. Většinou mi chtěli sdělit, že jeden z těch příběhů nějak rozbouřil jejich pocity, donutil je k zamyšlení, ke vcítění, a právě jejich dopisy jsou mi skutečnou odměnou ve dnech (a je jich mnoho), kdy ke mně slova přicházejí jen klopotně a inspirace je skrovná nebo nulová. Bůh požehnej a zachovej Stálého čtenáře; ústa mohou vyprávět, ale bez pozorného naslouchajícího ucha příběh neexistuje.

Bylo to v roce 1982. Milwaukee Brewers jedinkrát vyhráli Americkou ligu, vedeni – ano, správně – Robinem Yountem. Yount toho roku nasbíral 331 bodů, udělal dvacet devět homerunů a byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem Americké ligy.

Byl to dobrý rok pro nás oba.

Čtyři roční doby nebyly plánovanou knihou; přišly samy. Ty čtyři novely mi vyplynuly v nepravidelných intervalech v průběhu pěti let a byly příliš dlouhé, než abych je vydal jako povídky, a příliš krátké, než aby mohly vyjít samostatně. Bylo to jako nadhoz neexistujícímu pálkaři nebo odpal s postupným dosažením jedné, dvou, tří met a homerunu v jednom zápasu – takový výkon má zhruba stejnou statistickou pravděpodobnost jako vznik té knihy, jejíž úspěch a přijetí mi udělaly velkou radost, ale zároveň jsem po odevzdání rukopisu nakladatelství Viking Press pocítil zřetelnou lítost. Věděl jsem, že ta kniha je dobrá, a taky jsem věděl, že už zřejmě další podobnou v životě nenapíšu.

A jestli čekáte, že řeknu Tak to jsem se spletl, musím vás zklamat. Kniha, kterou držíte, je zcela odlišná. Čtyři roční doby zahrnovaly tři novely, které by se daly zařadit do „hlavního proudu“, a jeden příběh z oblasti nadpřirozena, zatímco v téhle knize jsou všechny čtyři příběhy horory. Jsou taky poněkud delší než příběhy ze Čtyř ročních dob a z větší části jsem je napsal během dvou let, kdy jsem údajně odešel do důchodu. Odlišné jsou možná proto, že vzešly z mysli, která se bezděčně obracela, alespoň dočasně, k temnějším námětům.

Kupříkladu k času a jeho ničivým účinkům na lidské srdce. K minulosti a ke stínům, které vrhá na současnost – stíny, v nichž občas vyrůstají nepříjemnosti a v nichž se ještě větší nepříjemnosti skrývají... a bytní.

Ne všechny mé zájmy se však změnily a většina mých přesvědčení ještě zesílila. Stále věřím v nezdolnost lidského srdce a v absolutní platnost lásky, stále věřím, že lidé jsou schopni navazovat spojení a že duchové, kteří v nás sídlí, se mohou občas dotknout. Stále věřím, že cena za taková spojení je strašlivě, bezmezně vysoká... a stále věřím, že hodnota, již obdržíme, i tuhle cenu převáží. Myslím, že stále věřím v příchod čistoty a v nalezení místa, kde se můžeme postavit na odpor zlu... a hájit to místo až do smrti. Jsou to starosvětské myšlenky a přesvědčení, ale lhal bych, kdybych nepřiznal, že se k nim hlásím.

A taky stále miluju dobrý příběh. Rád si ho poslechnu a rád ho vyprávím. Možná víte nebo nevíte (nebo je vám to jedno), že jsem za vydání téhle a dvou následujících knih dostal spoustu peněz, ale jestli to víte a zajímá vás to, měli byste taky vědět, že jsem nedostal ani cent za sepsání těchto příběhů do knihy. Akt psaní je penězi nevyjádřitelný, stejně jako všechno, co se děje samovolně. Peníze jsou úžasná věc, ale když dojde k samotné tvorbě, je nejlepší na ně moc nemyslet, protože v celém tvůrčím procesu působí konstipačně.

Způsob, jakým své příběhy vyprávím, se myslím taky trochu změnil (doufám, že jsem se zlepšil, ale to by měl každý čtenář posoudit sám), jenže to se celkem dalo očekávat. Když Brewers ve dvaaosmdesátém vyhráli Americkou ligu, Robin Yount hrál na spojce. Teď hraje na centru. To zřejmě znamená, že je trochu pomalejší, ale pořád chytá téměř všechno, co jde na něj.

Mně to stačí. Mně to úplně stačí.

Vzhledem k tomu, že čtenáři jsou většinou zvědavi, odkud příběhy pocházejí nebo jestli jsou součástí nějakého širšího autorova záměru, opatřil jsem každý příběh krátkou předmluvou, kde uvádím, jak došlo k jeho napsání. Možná vás ty předmluvy pobaví, ale rozhodně je nemusíte číst, když nechcete; nejedná se o domácí úkol a nikdo vás z nich nebude zkoušet.

Dovolte mi, abych na závěr řekl, že je úžasné být tady živ a zdráv a znovu k vám promlouvat... a taky je dobré vědět, že vy jste stále tam, živí a zdraví, a že čekáte na výlet někam jinam, někam, kde stěny mají možná oči a stromy uši a něco skutečně nepříjemného se snaží proplížit z podkroví dolů k lidem. I když mě tenhle fenomén stále zajímá, dnes už mě víc zajímají lidé, kteří možná bystří, možná nebystří sluch, aby to plížení zaslechli.

Než půjdu, měl bych vám říct, jak skončil ten baseballový zápas. Brewers nakonec nad Red Sox vyhráli. Clemens vystrajkoval Robina Younta hned na jeho první pálce, ale podruhé už Yount (který podle Neda Martina pomáhal Abneru Doubledayovi lajnovat hřiště) poslal dvakrát míč za levé pole a udělal dva přeběhy.

Doufám, že Robin s hraním ještě nepřestal.

Já taky ne.

Bangor, Maine,

červenec 1989

NĚKOLIK SLOV PŘEKLADATELE

Milí čtenáři,

rád bych ty nejpozornější z Vašich řad uklidnil dříve, než se začnou rozčilovat nad případnými nepřesnostmi. I sám pan King se na následujících stránkách přiznává k pochybnostem o tom, že má ohledně letecké terminologie všechno správně. Jedním problémem překladu byla skutečnost, že autor někdy používá laické výrazy (kukátko), a já jsem je zachoval. Další výrazy, které jsem přeložil podle smyslu, se v letadlech s českými posádkami nepoužívají (přípravna, hlavní kabina). Nejvíc mě ale bolelo, že neexistuje český výraz pro byznys třídu, a kdybyste se dožadovali letenky (palubní vstupenky) dejme tomu do obchodní třídy, nikdo by vám nerozuměl. Byznys je prostě byznys.

V této souvislosti bych chtěl poděkovat svým kamarádům Marcele Kotyšanové a Luboši Valentovi, kteří mě iniciovali do nadoblačného světa. A s panem Kingem prohlašuju: za to, co mám dobře, vděčím jim, za to, co mám špatně, si můžu sám.

Váš Ivan Němeček

ČASOŽROUTI

PRO JOEA, JEDNOHO Z ÚPORNÝCH LETCŮ

JEDNA PO PŮLNOCI

PŘEDMLUVA K ČASOŽROUTŮM

Příběhy ke mně přicházejí v různou dobu a na různých místech – v autě, ve sprše, při chůzi, dokonce i při postávání na večírcích. Několikrát ke mně příběh přišel ve snu. Zřídkakdy ho však napíšu hned, když mě napadne, a nenosím žádný zápisník. Nezapisovat si nápady je cvičením pudu sebezáchovy. Dostávám jich spoustu, ale jen malé procento je k něčemu, a tak si je všechny skládám do jakési vnitřní kartotéky. Ty špatné nakonec zničí samy sebe, tak jako záznam z řídicího střediska na začátku každé epizody Mission: Impossible. Ty dobré to nedělají. Když občas vytáhnu zásuvku kartotéky, abych se podíval, co v ní zbylo, uvidím hrstku nápadů, z nichž vždy vystupuje zcela zřetelná ústřední představa.

V případě Časožroutů to byla žena, která tiskla ruku do pukliny ve stěně proudového dopravního letadla.

Nedělalo mi moc dobře říkat si, že toho o dopravních letadlech moc nevím, a přesto jsem si to stále říkal. Ta představa tam totiž byla pokaždé, když jsem otevřel kartotéku, abych do ní vložil další nápad. Byla tak živá, že jsem dokonce cítil parfém té ženy (byl to L‘Envoi), viděl její zelené oči a slyšel její rychlý vyděšený dech.

Když jsem jednou v noci ležel v posteli na pokraji spánku, uvědomil jsem si, že ta žena je duch.

Vzpomínám si, jak jsem se posadil, svěsil nohy na podlahu a rozsvítil. Chvilku jsem tak zůstal sedět a celkem na nic jsem nemyslel... alespoň na povrchu. Pod povrchem však ten chlapík, který za mě skutečně dělá mou práci, pilně uklízel pracovní prostor a připravoval si stroje. Následujícího dne jsem začal psát. (Nebo to byl on?) Trvalo mi to asi měsíc a ze všech příběhů v knize se mi tenhle psal nejlíp, sám se skládal hladce a přirozeně, tak jak přicházel. Příběh či dítě přijde jednou za čas na svět téměř bez porodních bolestí, jako v tomhle případě. Protože měl apokalyptickou atmosféru, podobně jako má dřívější novela The Mist (Mlha), glosoval jsem v úvodu jednotlivé kapitoly starosvětským rokokovým způsobem. Vyšel jsem z něj se stejně dobrým pocitem, s jakým jsem do něj vstupoval... velmi vzácný jev.

Jsem lenivý badatel, ale tentokrát jsem se opravdu snažil. Fakta mi na správnou míru pomáhali uvést tři piloti – Michael Russo, Frank Soares a Douglas Damon. Když jsem jim slíbil, že nic nezkazím, byli mi i dobrými společníky.

Ale mám všechno správně? Pochybuju. Ani velký Daniel Defoe to nedokázal: Robinson Crusoe se svléká donaha, plave k lodi, již nedávno opustil... a pak si cpe do kapes věci, které bude potřebovat k přežití na pustém ostrově. A je tu taky román (jméno a autora taktně vynechám) o newyorském metru, kde si spisovatel zjevně plete strojvůdcovské kabiny s kójemi na veřejných záchodech.

Jako vždy tedy prohlašuju: za to, co mám dobře, vděčím pánům Russovi, Soaresovi a Damonovi, za to, co mám špatně, si můžu sám. A není to pouze zdvořilé prohlášení. Věcné chyby obvykle vznikají z neschopnosti položit správnou otázku, nikoli z nepřesné informace. U letadla, do něhož za chvíli vstoupíte, jsem si dovolil jednu dvě nepřesnosti. Jsou to drobné nepřesnosti a připadaly mi nezbytné pro letový kurz příběhu.

A to je ode mě všechno, nastupte si.

Leťme vstříc nevlídné obloze.

KAPITOLA PRVNÍ

ZLÁ ZPRÁVA PRO KAPITÁNA ENGLA.

SLEPÁ HOLČIČKA.

VŮNĚ DÁMY.

DO TOMBSTONU PŘIJÍŽDÍ DALTONŮV GANG.

PODIVNÝ LET ČÍSLO 29.

1

Brian Engle doroloval s letounem L-1011 společnosti American Pride k východu 22 a přesně ve 22:14 zhasl na výstražném tablu nápis PŘIPOUTEJTE SE. Dlouze vydechl přes zaťaté zuby a uvolnil zámek popruhů.

Nevzpomínal si, kdy naposled pocítil na konci letu takovou úlevu – a únavu. Příšerně ho bolela hlava a večer měl zcela jasně naplánovaný: žádného panáka v zaměstnaneckém baru, žádnou večeři, a po návratu do Westwoodu dokonce ani žádnou koupel. Chystal se upadnout do postele a spát čtrnáct hodin.

Let číslo 7 společnosti American Pride – vlajkovou loď trasy z Tokia do Los Angeles – zdržel nejdřív silný protivítr a potom příznačná zácpa kolem LAX – pravděpodobně nejhoršího amerického letiště, pomyslel si Engle, když pomineme Logan v Bostonu. Aby toho všeho nebylo všeho dost, v poslední fázi letu se objevily ještě problémy s tlakem v kabině. Zpočátku menší, ale postupně se zhoršovaly, až nakonec naháněly hrůzu. Dosáhly téměř hranice, kdy mohlo dojít k úplné dekompresi... a na ní se naštěstí zastavily. Někdy se takové problémy náhle a záhadně stabilizují samy, a přesně to se stalo tentokrát. Cestující, kteří teď vystupovali za pilotní kabinou, neměli ani tušení, jak snadno se mohli při dnešním letu z Tokia proměnit v lidské pâté, ale Brian to věděl... a dunělo mu z toho v hlavě.

„Ta mrcha musí rovnou odsud na prohlídku,“ řekl druhému pilotovi. „Vědí, že to přijde, a vědí, v čem je problém, ne?“

Druhý pilot přikývl. „Nebude se jim to líbit, ale vědí to.“

„Mně je úplně jedno, jestli se jim to bude líbit nebo ne, Danny. Dneska jsme měli namále.“

Danny Keene přikývl. Věděl, že měli namále.

Brian vzdychl a přejel si rukou po zátylku. Hlava ho bolela jako zkažený zub. „Asi už začínám být na tuhle práci moc starý.“

Tohle přirozeně říká o své práci občas každý, zvlášť na konci nevydařené směny, a Brian věděl moc dobře, že na tu práci starý není – ve třiačtyřiceti se teprve blížil nejlepšímu věku dopravních pilotů. Dnes večer tomu nicméně skoro věřil. Byl příšerně unavený.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Navigátor Steve Searles se v sedačce obrátil a vsedě otevřel. Za dveřmi stál muž v zeleném blejzru společnosti American Pride. Vypadal jako zřízenec u východu, ale Brian věděl, že to žádný zřízenec není. Byl to John (nebo možná James) Deegan, zástupce šéfa provozu American Pride na LAX.

„Kapitán Engle?“

„Ano?“ Brianovy vnitřní obranné mechanismy se probudily a umocnily bolest hlavy. Jeho první myšlenka se nezrodila z logiky, ale z napětí a z únavy. Napadlo ho, že na něj chtějí shodit zodpovědnost za netěsnosti v letadle. Paranoidní myšlenka, jistě, ale byl v paranoidním rozpoložení.

„Mám pro vás bohužel špatnou zprávu, kapitáne.“

„Jde o tu netěsnost?“ vyštěkl Brian podrážděně. Několik cestujících se před výstupem zastavilo a polekaně se rozhlédlo kolem sebe.

Deegan zavrtěl hlavou. „Jde o vaši ženu, kapitáne Engle.“

Na okamžik neměl Brian nejmenší tušení, o čem ten člověk mluví. Jen seděl, zíral na něj a cítil se jako naprostý hlupák. Pak mu to došlo. Ten člověk mluvil samozřejmě o Anne.

„To je má bývalá manželka. Rozvedli jsme se před půldruhým rokem. Co je s ní?“

„Měla nehodu,“ odpověděl Deegan. „Měli bychom jít raději do kanceláře.“

Brian se na něj zvědavě podíval. Po třech hodinách napětí mu to všechno připadalo podivně neskutečné. Odolal pokušení říct Deeganovi, že tohle je určitě zase nějaká ptákovina ze Skryté kamery a ať s tím jde do háje. Jenže nebyla. Hlavouni z vedení si nehrají a nežertují, zvlášť ne na účet pilotů, kteří právě jen těsně unikli letecké nehodě.

„Co je s Anne?“ zeptal se, tentokrát tišeji. Cítil na sobě soucitný pohled druhého pilota. „Stalo se jí něco?“

Deegan se podíval na své vyleštěné boty a Brian pochopil, že ta zpráva bude skutečně hodně zlá. Věděl to, ale nechtěl tomu uvěřit. Anne bylo teprve čtyřiatřicet, byla zdravá a opatrná. Při nejedné příležitosti se sám přesvědčil, že byla jedinou naprosto příčetnou řidičkou v Bostonu... a možná v celém státě Massachusetts.

„Je mrtvá?“ Připadalo mu, že tu otázku pokládá někdo jiný – jako by mu do mozku vstoupil nějaký cizí člověk a použil jeho ústa jako reproduktor.

John nebo James Deegan se rozhlédl, jako by hledal oporu, ale u východu nestála jediná letuška, která by přála cestujícím příjemný večer v Los Angeles a občas pohlédla do kabiny, pravděpodobně sužovaná stejnou myšlenkou, která před chvílí napadla Briana – že posádku z nějakého důvodu viní z poruchy, která proměnila posledních několik hodin letu v děsivý sen. Deegan byl na všechno sám. Znovu se podíval na Briana a přikývl. „Ano, bohužel je. Šel byste se mnou, kapitáne Engle?“

2

Čtvrt hodiny po půlnoci se Brian Engle usadil na sedadlo 5A letu 29 společnosti American Pride – vlajkové lodi trasy z Los Angeles do Bostonu. Přibližně za čtvrt hodiny bude tohle transkontinentální letadlo ve vzduchu. Vzpomněl si na svou nedávnou myšlenku, že pokud nejnebezpečnějším civilním letištěm není LAX, je jím určitě Logan. Souhrou nepříjemných náhod se v rozpětí osmi hodin ocitne na obou: na LAX jako pilot, na Loganu jako smrtelně ohrožený cestující.

Bolení hlavy bylo teď mnohem horší než při přistání s letem číslo 7.

Oheň, pomyslel si. Nějaký zatracený oheň. A co kouřové detektory, proboha? Vždyť to byla novostavba!

Napadlo ho, že si na Anne během posledních čtyř nebo pěti měsíců skoro nevzpomněl. První rok po rozvodu nemyslel na nic jiného než na to, co dělá, co má na sobě, a samozřejmě s kým se stýká. Ale když se konečně začal zotavovat, proběhlo to velice rychle... jako by dostal injekci nějakého hojivého duchovního antibiotika. O rozvodech toho četl dost, aby věděl, co obvykle mívá ty hojivé účinky – nikoli antibiotikum, ale jiná žena.

Jenže Brian žádnou jinou ženu neměl – alespoň zatím. Několik schůzek a jeden opatrný sexuální styk (dospěl k přesvědčení, že všechny mimomanželské sexuální styky ve věku AIDS mají být opatrné), ale žádnou další ženu. Prostě se jen... zotavoval.

Brian pozoroval, jak na palubu přicházejí jeho spolucestující. Mladá světlovlasá žena s holčičkou v tmavých brýlích. Holčička se jí držela za loket. Žena tiše vyslovila nějaký příkaz a holčička se okamžitě otočila za hlasem. Brian z toho pohybu hlavy pochopil, že je slepá. Zvláštní, pomyslel si, kolik nám toho takové drobnosti můžou prozradit.

Anne, napadlo ho. Neměl bych myslet na Anne?

Jeho unavená mysl však od Anne neustále odbíhala. Od Anne, která byla jeho manželkou. Od Anne, jediné ženy, kterou kdy ve vzteku uhodil. Od Anne, která je teď mrtvá.

Asi by měl uspořádat přednáškové turné. Měl by promlouvat k rozvedeným mužům. A když na to přijde, tak i k rozvedeným ženám, krucinál. Hovořil by o rozvodu a o umění odpouštět.

Optimální čas k rozvodu je krátce po čtvrtém výročí svatby, řekl by jim. Vezměte si můj příklad. Následující rok jsem strávil v očistci přemýšlení, nakolik za to můžu já a nakolik ona, nakolik správné nebo nesprávné bylo naléhat na ni v otázce dětí – o tohle u nás šlo, žádné drama s drogami nebo cizoložstvím, jen starý problém děti versus kariéra – a pak už to bylo, jako bych měl v hlavě rychlovýtah a v něm byla Anne a ten výtah spadl.

Ano. Spadl. A posledních několik měsíců na Anne vůbec nepomyslel. Ani v době termínu splatnosti měsíčních alimentů. Šlo o velmi rozumnou, velmi civilizovanou částku. Anne sama vydělávala osmdesát tisíc dolarů hrubého ročně. O placení alimentů se staral jeho právník; pro Briana to byla jen další položka ze dvou tisíc dolarů měsíčních splátek, vložená mezi účtem na elektřinu a splátkou hypotéky na dům.

Uličkou procházel štíhlý mladík s pouzdrem na housle v podpaží a jarmulkou na hlavě. Vypadal nervózně a vzrušeně, v očích očekávání budoucnosti. Brian mu záviděl.

Poslední rok manželství mezi nimi bylo hodně zatrpklosti a hněvu. A čtyři měsíce před koncem k tomu nakonec došlo: ruka promluvila, než jí v tom mozek stačil zabránit. Nerad na to vzpomínal. Anne na jednom večírku přebrala a celou cestu domů se do něj navážela.

Dej mi s tím pokoj, Briane. Už mi s tím dej pokoj. Já už o žádných dětech mluvit nechci. Jestli si chceš nechat přezkoušet sperma, zajdi si k doktorovi. Moje práce je reklama, ne výroba dětí. Už mě unavujou ty tvoje chlapský kecy –

V tu chvíli ji udeřil, tvrdě, přes ústa. Rána svou brutální věcností čistě odsekla poslední slova.

Stáli proti sobě a zírali na sebe v bytě, kde Anne později zemřela, oba překvapenější a vyděšenější, než by si kdy přiznali (to až teď, na sedadle 5A, při pozorování cestujících letu 29, si to přiznával, konečně si to přiznával). Anne si sáhla na ústa, která začínala krvácet. Pak mu ukázala prsty.

Tys mě udeřil, řekla. V jejím hlase nebyl hněv, ale úžas. Napadlo ho, že to bylo zřejmě poprvé, kdy se někdo dotkl těla Anne Quinlan Englové zlostnou rukou.

Ano, odpověděl. Samozřejmě. A udělám to znovu, jestli nezavřeš zobák. Už si na mě nebudeš otvírat tu svou nevymáchanou hubu, miláčku. Radši si na ni dej zámek. To ti říkám pro tvé vlastní dobro. Tohle už skončilo. Jestli chceš v tomhle domě někoho buzerovat, tak si kup psa.

Manželství belhavě dobíhalo do cíle ještě několik měsíců, ale fakticky skončilo okamžikem dopadu Brianovy dlaně na koutek Anniných úst. Vyprovokovala ho – Bůh ví, že ho vyprovokovala – ale stejně by dal všechno za to, kdyby ten nešťastný okamžik mohl vrátit.

Do letadla proudili stále další cestující a Brian téměř posedle myslel na Annin parfém. Dokázal si živě vybavit vůni, ale nikoli název. Jak to bylo? Lissome? Lithesome? Lithium, proboha? Měl to na jazyku. Bylo to k zešílení.

Stýská se mi po ní, pomyslel si otupěle. Teď když navěky odešla, se mi po ní stýská. Není to zvláštní?

Lawnboy? Něco takhle pitomého?

Nech toho, poroučel své unavené mysli. Vykašli se na to.

Tak dobře, souhlasila mysl. Bez problému; zapomenu na to. Já toho můžu kdykoli nechat. Nebyla to Lifebuoy? Ne, to je mýdlo. Promiň. Lovebite? Lovelorn?

Brian si zapjal pásy, opřel se, zavřel oči a v duchu cítil parfém, který nedokázal pojmenovat.

V tom okamžiku na něj promluvila letuška. Přirozeně: Brian Engle měl teorii, že je někde učí – nejspíš v nějakém přísně tajném postgraduálním kurzu nazvaném možná Otrav ho, jak můžeš – vyčkat, až cestující zavře oči, a pak mu nabídnout nějakou naprosto nepodstatnou službu. A než nabídly přikrývku nebo polštář, musely si být přirozeně naprosto jisté, že cestující usnul.

„Promiňte...“ začala a pak se zarazila. Brian viděl, jak jí oči sjely od výložek na ramenou jeho černého saka k čepici, která ležela na prázdném sedadle vedle něj.

Přehodnotila situaci a začala znovu.

„Promiňte, kapitáne, dáte si kávu nebo třeba pomerančový džus?“ Briana mírně pobavilo, že ji trochu zmátl. Ukázala na stolek v přední části oddělení první třídy, hned pod obdélníkovým monitorem, na němž cestující sledovali filmy. Na stolku stály dva kbelíky s ledem. „Mám samozřejmě i šampaňské.“

Rychle zauvažoval

(Love Boy, to není ono, je to blízko, ale není to ono)

o šampaňském, ale jen krátce. „Nic, děkuju,“ odmítl. „A během letu už žádné další služby. Myslím, že budu spát až do Bostonu. Jak vypadá počasí?“

„Nad Velkými pláněmi je ve dvaceti tisících stopách oblačnost až do Bostonu, ale bez problémů. Poletíme v šestatřiceti tisících. Ještě jsme dostali hlášení, že nad Mohavskou pouští bude vidět severní polární záře. Třeba byste chtěl zůstat vzhůru, abyste ji viděl.“

Brian zvedl obočí. „To si děláte legraci. Severní polární záře nad Kalifornií? A v tuhle roční dobu?“

„Bylo to v hlášení.“

„Někdo trochu přebral laciných drog,“ usoudil Brian a letuška se usmála. „Myslím, že si schrupnu, díky.“

„Tak dobře, kapitáne.“ Ještě na okamžik zaváhala. „Vy jste ten kapitán, který právě přišel o manželku, že?“

Bolení hlavy zesílilo, ale přiměl se k úsměvu. Ta žena – vlastně ještě dívka – to nemyslela zle. „Byla to má bývalá manželka, ale jinak ano. Jsem to já.“

„To je mi strašně líto.“

„Díky.“

„Už jsme spolu někdy letěli, pane?“

Na rtech se mu znovu krátce objevil úsměv. „Myslím, že ne. Už asi čtyři roky létám na zámořských.“ Něco ho přimělo podat jí ruku. „Brian Engle.“

„Melanie Trevorová.“

Engle se na ni ještě jednou usmál, opřel se a znovu zavřel oči. Dřímal, ale ještě nechtěl usnout – předletová hlášení a pojíždění na start by ho stejně znovu probudily. Až budou ve vzduchu, bude mít na spánek času dost.

Let 29, podobně jako většina nočních letů, odstartoval bez průtahů – Briana napadlo, že je to jedna z mála jejich výhod. Boeing 767 byl obsazený asi z poloviny. V první třídě sedělo půl tuctu dalších cestujících. Nikdo nevypadal jako opilec nebo výtržník. To bylo dobré. Možná bude moct spát opravdu celou cestu do Bostonu.

Pozoroval Melanii Trevorovou, jak ukazuje k výstupním dveřím a předvádí, jak se v případě ztráty tlaku používá žlutá maska (tenhle postup si Brian poněkud spěšně promítal v mysli docela nedávno) a jak nafouknout záchrannou vestu pod sedadlem. Když letadlo vzlétlo, přišla k jeho sedadlu a znovu se ho zeptala, jestli mu může přinést něco k pití. Zavrtěl hlavou, poděkoval jí a stiskl tlačítko, jímž se sklápí sedadlo. Zavřel oči a okamžitě usnul.

Melanii Trevorovou už v životě nespatřil.

3

Asi tři hodiny po startu letu 29 se malá Dinah Bellmanová vzbudila a poprosila tetu Vicky, jestli by jí nemohla dát napít vody.

Teta Vicky neodpověděla, a tak se Dinah zeptala znovu. Když se ani tentokrát nedočkala odpovědi, vztáhla ruku k tetinu rameni, i když v tu chvíli už si byla skoro jistá, že sáhne jen na opěradlo prázdného sedadla. Doktor Feldman jí řekl, že od narození slepé děti si vybudují vysokou citlivost – téměř jakýsi radar – na přítomnost či nepřítomnost lidí ve svém bezprostředním okolí – ale tuhle informaci Dinah vlastně nepotřebovala. Věděla, že je to pravda. Nevyšlo to vždycky, ale obvykle ano... zvlášť když ji dotyčná osoba provázela.

To si jen odskočila a za chvíli se vrátí, pomyslela si Dinah, ale zároveň se jí zmocnil podivný neklid. Neprocitla naráz, budila se pomalu, jako když potápěč vyplouvá na hladinu. Kdyby se teta Vicky, která seděla u okna, kolem ní v posledních dvou nebo třech minutách protáhla do uličky, Dinah by ji cítila.

Takže odešla dřív, uvažovala. Možná musela na velkou – vždyť o nic nejde, Dino. Nebo se cestou zpátky s někým zapovídala.

Až na to, že Dina nikoho ve velké hlavní kabině letadla mluvit neslyšela. Ozývalo se tu jen tiché hučení motorů. Její nepokoj vzrostl.

V duchu uslyšela hlas své terapeutky slečny Leeové (na kterou nemyslela jako na terapeutku, ale jako na učitelku slepců): Nesmíš se bát, Dino – všechny děti se občas bojí, zvlášť v situacích, které jsou pro ně nové. A pro nevidomé děti to platí dvojnásobně. Věř mi, já to vím. A Dinah jí věřila, protože slečna Leeová byla stejně jako ona od narození slepá. Nevzdávej se svého strachu, ale taky se mu nepoddávej. Klidně seď a zkus si všechno promyslet. Budeš překvapená, jak často to vychází.

Zvlášť v situacích, které jsou pro ně nové.

To odpovídalo; bylo to poprvé, co Dinah vůbec letěla, a ještě k tomu velkým dopravním letadlem z jednoho pobřeží na druhé.

Zkus si všechno promyslet.

Probudila se na neznámém místě a zjistila, že její průvodkyně zmizela. Jistěže je to strašidelné, i když zmizela jen dočasně – koneckonců si nemohla odskočit k nejbližšímu stánku s rychlým občerstvením, protože dostala na něco chuť. Letí přece ve výšce jedenácti kilometrů. A pokud jde o to podivné ticho v kabině... vždyť je to noční let. Ostatní cestující zřejmě spí.

Všichni? zapochybovala skeptičtější polovina její mysli. Že by spali úplně všichni? Je to vůbec možné?

Pak ji napadla odpověď: film. Ti, kteří jsou vzhůru, se dívají na film. No jistě.

Zaplavil ji pocit téměř hmatatelné úlevy. Teta Vicky jí říkala, že dávají ten film s Billym Crystalem a Meg Ryanovou, Když Harry potkal Sally, a že se na něj chce podívat... tedy pokud vydrží být vzhůru.

Dinah lehce přejela rukou po tetině sedadle, ale sluchátka tam nebyla. Místo nich nahmátla knihu. Byl to určitě nějaký milostný román, které teta Vicky tak ráda čte; říká jim příběhy z časů, kdy muži byli muži a ženy ne.

Dina šátrala dál a nahmátla ještě něco – hladkou jemnou kůži. Pak ucítila zip a vzápětí pásek.

Byla to tetina kabelka.

Dinah znovu zneklidněla. Na sedadle nebyla tetina sluchátka, zato tam byla její kabelka. A v ní všechny cestovní šeky, kromě Dinina dvacetidolarového, který měla ve vlastní kabelce. Tohle Dinah věděla, protože slyšela, jak o tom maminka s tetou mluvily ještě před odjezdem z domova v Pasadeně.

Odešla by teta Vicky na záchod a nechala kabelku na sedadle? Udělala by to, když její společnici na cestě nejenže bylo teprve deset a spala, ale také byla slepá?

To si Dinah nemyslela.

Nevzdávej se svého strachu, ale taky se mu nepoddávej. Klidně seď a zkus si všechno promyslet.

Jí se však nelíbilo to prázdné sedadlo, stejně jako se jí nelíbilo to ticho v letadle. Připadalo jí sice naprosto logické, že většina lidí spí a že ti, kteří nespí, jsou co nejtišší z ohledu k těm odpočívajícím, ale přesto se jí to nelíbilo. V hlavě se jí probudilo nějaké zvíře s mimořádně ostrými zuby a drápy a začalo vrčet. Znala jeho jméno: byla to panika, a jestli ji okamžitě nezvládne, může udělat něco, co by mohlo vadit jí samé i tetě Vicky.

Až budu vidět, až mi doktoři v Bostonu uzdraví oči, tak už tenhle pitomý strach nepoznám.

To byla nepochybně pravda, ale právě teď jí to nijak nepomáhalo.

Dinah si náhle vzpomněla, že hned jak se usadily, teta Vicky ji vzala za ruku, zaťala jí v pěst všechny prsty kromě ukazováčku, a ten jí pak vedla k područce křesílka. Bylo tam několik tlačítek, která se dala snadno zapamatovat. Dvě malá kolečka, kterými se ovládala sluchátka – jedním se přepínaly kanály jednotlivých programů, druhým se nastavovala hlasitost zvuku. Malým hranatým vypínačem se rozsvěcelo světlo nad sedadlem. Ten nebudeš potřebovat, řekla jí teta Vicky s úsměvem v hlase. Alespoň zatím. A posledním hranatým tlačítkem se přivolávala letuška.

Dinah je nahmátla a přejela prstem jeho vypouklý povrch.

Opravdu to chceš udělat? zeptala se sama sebe. Odpověď přišla vzápětí. Ano, chci.

Stiskla tlačítko a uslyšela tiché zazvonění. Pak čekala.

Nikdo nepřišel.

Slyšela jen tichý, jakoby věčný šepot tryskových motorů. Nikdo nemluvil. Nikdo se nesmál (ten film asi nebude tak legrační, jak si teta Vicky myslela, napadlo Dinu). Nikdo ani nezakašlal. Sedadlo vedle ní, tetino sedadlo, bylo stále prázdné a neskláněla se nad ní žádná letuška, která by konejšivě voněla parfémem a šamponem a různými mejkapy a ptala se Diny, jestli nechce přinést něco malého k jídlu nebo k pití.

Jen to tiché předení tryskových motorů.

Zvíře paniky naříkalo hlasitěji než jindy. Dinah se je snažila zklidnit tím, že se soustřeďovala na svůj skrytý radar. Proměnila jej v neviditelnou hůl, kterou i tady uprostřed hlavní kabiny mohla vytáhnout zpod sedadla. Tohle jí šlo; občas, když se hodně soustředila, téměř věřila tomu, že dokáže vidět očima ostatních. Když na to opravdu hodně usilovně myslela. Když to opravdu hodně chtěla. Když o tomhle pocitu jednou řekla slečně Leeové, její odpověď byla nezvykle ostrá. Sdílené vidění je častou fantazií slepých, řekla. Zvlášť slepých dětí. Nikdy neudělej tu chybu, že se na ten pocit spolehneš, Dino, jinak najednou zjistíš, že padáš ze schodů nebo že jsi vběhla pod auto.

Dinah tedy ponechala stranou své úsilí „sdílet vidění“, jak to nazvala slečna Leeová, a při několika příležitostech, když se k ní znovu přikradl ten pocit, že vidí svět, sice stinný a rozmlžený, ale skutečný, matčinýma nebo tetinýma očima, snažila se ho setřást... jako se někdo, kdo se bojí zešílení, snaží zahnat hlasy přízraků. Teď se však bála, a proto v duchu hledala ostatní, snažila se vycítit jejich přítomnost, ale nenacházela je.

Pocit hrůzy ji přerůstal a zvíře paniky běsně kvílelo. Cítila, jak se jí z hrdla dere výkřik, a zaťala zuby, protože by jí z úst nevyšel jako výkřik nebo jekot, ale jako řvoucí ohnivá koule.

Nebudu křičet, přesvědčovala sama sebe. Nebudu křičet a dělat starosti tetě Vicky. Nebudu křičet a budit ty, kteří spí, a děsit ty, kteří jsou vzhůru, protože by se seběhli a říkali by podívejte se na tu vyděšenou holčičku, podívejte se na tu vyděšenou slepou holčičku.

Teď ale ten radar – ta jeho část, která zpracovávala veškeré neurčité informace a občas jí zprostředkovala vidění očima ostatních (ať si slečna Leeová říká, co chce) – spíš její strach umocňoval, než ho zmírňoval.

Jakýsi vnitřní pocit jí napovídal, že v dosahu radaru nikdo není.

Vůbec nikdo.

4

Brian Engle měl strašně zlý sen. Znovu pilotoval let 7 z Tokia do L. A., ale tentokrát byl pokles tlaku mnohem horší. Pilotní kabinu prostupoval hmatatelný pocit zkázy a Steve Searles pojídal dánskou buchtu a plakal.

Jak to, že jíš, když jsi takhle rozhozený? zeptal se ho Brian. Pilotní kabinu naplňovalo ostré pískání, podobné tomu, jaké vydává čajová konvice – zvuk unikajícího vzduchu, odhadoval.

To byla pochopitelně pitomost – únik bývá téměř vždy tichý, dokud nedojde k výbuchu –, ale připouštěl, že ve snu je možné všechno.

Protože já dánský buchty miluju, a teď už nikdy žádnou neochutnám, vzlykal Steve ještě usilovněji.

Ostré pískání náhle ustalo. Usměvavá a uvolněná letuška – byla to Melanie Trevorová – jim přišla říct, že trhlina byla nalezena a ucpána. Brian vstal a šel za ní do hlavní kabiny, kde na malém prostoru, z něhož byla odstraněna sedadla, stála jeho bývalá žena Anne Quinlan Englová. Nad oknem vedle ní byl záhadný a poněkud zlověstný nápis JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY, vyvedený červeně, barvou nebezpečí.

Anne na sobě měla tmavě zelenou uniformu palubní průvodčí společnosti American Pride. Brianovi to připadalo zvláštní, protože pracovala v jedné bostonské reklamní agentuře a nad těmi holkami, s kterými létal, ohrnovala svůj úzký aristokratický nos. Ruku tiskla k prasklině v trupu letadla.

Vidíš, miláčku? řekla. O všechno je postaráno. Nezáleží ani na tom, že jsi mě uhodil. Už jsem ti odpustila.

Nedělej to, Anne! vykřikl, ale bylo už pozdě. Na hřbetě ruky se jí vytvořil záhyb, který kopíroval prasklinu v trupu. Jak rozdíl v tlacích vsával její ruku neúprosně ven, záhyb se prohluboval. Nejdřív zmizel prostředníček, pak prsteníček, po něm ukazovák a pak malíček. Když v otvoru začala mizet celá ruka, ozval se zvuk, jako když zbrklý číšník otevře šampaňské.

Anne se však stále usmívala.

Je to L‘Envoi, miláčku, řekla a ruka jí dál mizela. Spona už jí neudržela vlasy, které jí zastřely obličej mlžným závojem. Ten jsem přece používala vždycky, copak si to nepamatuješ?

Už si vzpomněl... teď už si vzpomněl. Jenže teď na tom nezáleželo.

Anne, vrať se! vykřikl.

Usmívala se, i když jí prázdnota vně letadla pohlcovala ruku. To vůbec nebolí, Briane – věř mi.

Rukáv jejího zeleného blejzru se začal třepit a Brian viděl, jak otvor nasává ruku jako hustý bílý sliz.

L‘Envoi, vzpomínáš? ptala se Anne postupně pohlcovaná otvorem a Brian znovu zaslechl ten zvuk, který básník James Dickey kdysi nazval „nekonečně syrovým hvizdem vesmíru“. Jak sen temněl, zvuk sílil a začal se šířit a už to nebylo hvízdání větru, ale lidský hlas.

Brian prudce otevřel oči. Na okamžik zmateně setrval v moci snu, ale skutečně jen na okamžik. Byl profesionálem v rizikové a zodpovědné práci, pro niž byla rychlá reakce jedním ze základních předpokladů. A tohle byl let 29, ne let 7, ne z Tokia do Los Angeles, ale z Los Angeles do Bostonu, kde Anne už byla mrtvá – a nestala se obětí poklesu tlaku, ale požáru ve svém domě na Atlantic Avenue poblíž nábřeží. Ten zvuk však přetrvával.

Byl to jekot malé holčičky.

5

„Nemohl by na mě někdo promluvit, prosím vás?“ žadonila Dinah Bellmanová tichým jasným hláskem. „Promiňte, ale zmizela mi teta a já jsem slepá.“

Nikdo jí neodpovídal. Za čtyřiceti řadami sedadel a dvěma přepážkami se kapitánu Brianu Englovi zdálo o tom, jak jeho navigátor pojídá dánskou buchtu.

Dinah slyšela jen neutuchající hukot tryskových motorů.

Znovu se jí zmocnila panika, a tak si rozepjala přezku bezpečnostního pásu, vstala a sklouzla ze sedadla do uličky, aby ji zaplašila.

„Haló?“ řekla už hlasitěji. „Tak ozvěte se někdo!“

Stále žádná odpověď. Dinah se rozplakala. Silou vůle se přesto pomaloučku vydala levou uličkou dopředu. Počítej, napomínal ji nějaký vnitřní hlas. Počítej řady, jinak se ztratíš a nikdy nenajdeš cestu zpátky.

Zastavila se hned u následující řady, sehnula se a natáhla před sebe ruce s roztaženými prsty. Byla vnitřně připravena na to, že se dotkne obličeje spícího muže. Věděla, že tam je, protože teta Vicky s ním mluvila asi minutu před startem. A když jí odpovídal, jeho hlas se ozýval ze sedadla přímo před ní. To věděla přesně, určování míst, odkud přicházejí hlasy, bylo součástí jejího života, existenční nutností běžnou jako dýchání. Ten spící pán určitě vyskočí, až se ho dotkne, ale to ji teď nezajímalo.

Jenže sedadlo bylo prázdné.

Úplně prázdné.

Dinah se znovu napřímila. Tváře měla vlhké a v hlavě jí dozníval úlek. Přece nemůžou být na záchodě spolu, ne? Jistěže ne.

Možná tu jsou dva záchody. V takhle velkém letadle musí být dva záchody.

Jenže na tom taky nezáleželo.

Teta Vicky by v žádném případě nenechávala kabelku na sedadle. Tím si byla Dinah jista.

Znovu se pomalu vydala dopředu a u každé řady se zastavovala. Pokaždé osahala nejbližší sedadla, nejdřív po levé a pak i po pravé straně.

V jedné řadě nahmátla další kabelku, v další nějaký kufřík a ve třetí pak pero a poznámkový blok. Ve dvou dalších řadách ležela sluchátka. Na těch druhých bylo něco lepkavého. Dinah si promnula prsty, ušklíbla se a otřela si je o povlak opěrky hlavy. Byl to vosk do uší, určitě. Nezaměnitelně odporný.

Dinah Bellmanová pomalu tápala uličkou a už se neobtěžovala být při svém průzkumu jemná a ohleduplná. Nezáleželo na tom. Nevypíchla žádné oko, neštípla nikoho do tváře, nezatahala nikoho za vlasy.

Všechna zkoumaná sedadla byla prázdná.

To není možný, běželo jí horečnatě hlavou, to prostě není možný! Když jsme sem přišly, všichni tu byli! Já je slyšela! Cítila jsem jejich přítomnost! Cítila jsem jejich pachy! Kam všichni zmizeli?

To nevěděla, ale byli pryč, tím si byla stále jistější.

Během jejího spánku zmizela z letadla teta i všichni ostatní.

Ne! vykřikl v ní rozum hlasem slečny Leeové. Ne, to je přece nemožné, Dino! Pokud všichni zmizeli, tak kdo řídí letadlo?

Postupovala teď rychleji. Rukama svírala opěradla sedadel a slepé oči za tmavými brýlemi měla doširoka otevřené. Lem růžových cestovních šatů za ní vlál. Zapomněla počítat, ale ve vzrůstající úzkosti ze stálého ticha jí to nevadilo.

Znovu se zastavila a zatápala po sedadle vpravo. Nahmátla nějaké vlasy... ale byly na nějakém divném místě. Ležely na sedadle – jak je to možné?

Zaťala pěst... a zdvihla je. Dolehlo na ni náhlé a příšerné poznání.

Jsou to vlasy, ale člověk, který k nim patří, je pryč. Je to skalp. Držím skalp mrtvého člověka.

V tom okamžiku Dinah Bellmanová otevřela ústa a vyrazila jekot, který vytrhl Briana Engla ze snů.

6

Albert Kaussner se opíral břichem o barpult a popíjel whisky značky Branding Iron. Po pravé ruce mu seděli bratři Earpové, Wyatt s Virgilem, po levé Doc Holliday. Albert právě zdvihal sklenici k přípitku, když do saloonu Sergia Leoneho spěšně vkulhal muž s dřevěnou nohou.

„Je tu Daltonův gang!“ zařval. „Do Dodge přijeli Daltoni!“

Wyatt se k němu poklidně otočil. Měl úzký, opálený a hezký obličej. Vypadal dost jako Hugh O‘Brian. „Tady jsme v Tombstonu, Vdolku,“ řekl. „Tak se koukej neposrat.“

„Dyť voni si nás najdou všude!“ vykřikl Vdolek. „A vypadaj strašně nasraně, Wyatte. Fakt strašně nasraně!“

Na důkaz jeho tvrzení se venku rozštěkaly zbraně – hluboký hřmot armádních čtyřiačtyřicítek (patrně ukradených) se mísil s vyšším praskotem garandek.

„Hlavně ať ti nezvlhnou kalhotky, Vdolečku,“ utrousil Doc Holliday a posunul si klobouk do týla.

Alberta nijak zvlášť nepřekvapovalo, že Doc vypadá jako Robert De Niro. Vždycky si myslel, že jestli se někdo naprosto hodí pro roli souchotinářského doktora, tak je to De Niro.

„Tak co říkáte, chlapci?“ rozhlédl se kolem sebe Virgil Earp. Virgil vypadal jinak než ostatní.

„Jdeme,“ řekl Wyatt. „Už mám těch zatracenejch Clantonů plný zuby.“

„Tohle jsou Daltoni, Wyatte,“ upozornil Albert tiše.

„Mně je ukradený, jestli je to John Dillinger a Krasavec Floyd!“ zvolal Wyatt. „Jdeš s námi, nebo ne, Eso?“

„Jdu s váma,“ prohlásil Albert Kaussner tichým, ale zlověstným hlasem rozeného zabijáka. Spustil jednu ruku k pažbě své buntlinky speciál s dlouhou hlavní a druhou si sáhl na hlavu, aby se přesvědčil, že mu na ní pevně sedí jarmulka. Seděla.

„Oukej, chlapci,“ řekl Doc. „Tak jim dáme trochu na prdel.“

Všichni čtyři vedle sebe rozrazili lítačky saloonu právě ve chvíli, kdy zvon na věži tombstoneského baptistického kostela začal odbíjet poledne.

Daltoni se tryskem řítili Hlavní ulicí a pálili do oken a falešných průčelí. Před Dukovým Kupectvím a Spolehlivou opravnou zbraní prostřelili sud s vodou a udělali z něj fontánu.

Čtyři muže stojící na prašné ulici uviděl nejdřív Ike Dalton. Zpod odhrnutých šosů kabátů jim čněly pažby zbraní. Ike prudce zadržel koně, až se postavil na zadní a zaržál. Kusy hutné pěny mu odletovaly od tlamy okolo udidel. Ike Dalton vypadal trochu jako Rutger Hauer.

„Podívejme, koho to tu máme,“ zašklebil se. „To je Wyatt Earp a jeho teplej brácha Virgil.“

Emmet Dalton (který vypadal jako Donald Sutherland po měsíčním tahu) se zastavil vedle Ika. „A jejich buzerantskej kámoš zubař,“ procedil skrz zuby. „Tak kdo eště chce –“

Pak si všiml Alberta a zbledl. Úšklebek mu zmizel ze rtů.

Pracka Dalton zastavil vedle svých dvou synů. Pracka se silně podobal Slimu Pickensovi.

„Bože,“ zašeptal. „To je Eso Kaussner!“

V tom okamžiku zastavil svého koně vedle Pracky Frank James. Jeho obličej měl barvu špinavého pergamenu. „Krucinál, chlapi!“ vykřikl. „Mně nevadí vydrancovat jedno dvě města, když mám trochu volna, ale proč mi nikdo neřek, že tu bude Arizonskej Žid?!“

Albert „Eso“ Kaussner, známý od Sedalie po Steamboat Springs jako Arizonský Žid, udělal jediný krok dopředu. Ruka mu spočívala na pažbě buntlinky. Odplivl bago tabáku na stranu, ale nespustil své ledové šedé oči z tvrdých chlapů, kteří tu seděli na koních jen několik metrů před ním.

„Tak se do toho dejte, chlapci,“ vybídl je Arizonský Žid. „Jak jsem tak počítal, v pekle není ani zpoloviny plno.“

Daltonův gang sáhl po zbraních současně s posledním úderem zvonu na věži tombstoneského baptistického kostela, který rozechvěl horký pouštní vzduch. Eso bleskurychle tasil a okamžitě začal v Daltonově gangu rozsévat smrt ráže pětačtyřicet, zručně natahuje kohoutek plochou dlaně levé ruky. Do štěkotu střel se náhle vmísil křik dívenky, která stála před hotelem Longhorn.

Zacpěte někdo tomu spratkovi hubu, pomyslel si Eso. Co jí vůbec je? Tohle přece zvládám levou zadní. Ne nadarmo mi říkají ,Nejrychlejší Žid na západ od Mississippi‘.

Jenže řev neustával, roztínal vzduch, který náhle potemněl. Všechno se začalo rozpadat.

Albert byl náhle ztracen ve tmě s útržky svého snu, které vířily kolem něj. Jedinou konstantou byl ten příšerný řev; zněl jako kvílení přehřáté čajové konvice.

Otevřel oči a rozhlédl se. Seděl na svém sedadle v přední části hlavní kabiny. Uličkou k němu zezadu přicházela asi desetiletá nebo dvanáctiletá holčička v růžových šatech a módních tmavých brýlích.

Co to je, nějaká filmová hvězda nebo co? pomyslel si, ale zároveň pociťoval silnou úzkost. Tohle byl špatný způsob, jak se probudit z oblíbeného snu.

„Holčičko!“ zavolal – ale tiše, aby neprobudil ostatní cestující. „Hele, co se děje?“

Holčička prudce otočila hlavu za hlasem. Tělo následovalo hlavu až za okamžik. Narazila přitom stehny do jednoho sedadla ze střední řady, odrazila se a přepadla přes opěrku sedadla z levé řady. Skončila na něm na zádech s nohama nahoře.

„Kde jsou všichni?“ ječela. „Pomoc! Pomoc!“

„Stevardko!“ zavolal Albert účastně a odepjal si pás. Vstal ze sedadla, obrátil se ke řvoucí holčičce... a zarazil se. Před sebou měl celou hlavní kabinu letadla a ten pohled ho přimrazil k podlaze.

Nakonec si nemusím dělat starosti, že vzbudím ostatní cestující, byla jeho první myšlenka.

Z Albertova místa to vypadalo, že celá hlavní kabina Boeingu 767 je prázdná.

7

Brian Engle byl už téměř u přepážky oddělující první a byznys třídu, když si uvědomil, že první třída je úplně prázdná. Na okamžik se zastavil, ale pak znovu vykročil. Ostatní se zřejmě šli podívat, co je to tam za řev.

Samozřejmě věděl, že takhle to není. Létal dost dlouho na to, aby znal skupinovou psychologii cestujících. Když některý z nich začal vyvádět, reagovalo jich jen pár, pokud vůbec někdo. Většina lidí se pokorně zřekla možnosti jakékoli individuální akce – jakmile nastoupili do letadla, usadili se a připoutali se. Když provedli těchto několik jednoduchých úkonů, veškeré řešení problémů nechávali na posádce. Personál letadla jim říkal husy, ale ve skutečnosti to byly ovce... a personálu se to většinou celkem zamlouvalo. S nervózními lidmi se lépe manipuluje.

Ale vzhledem k tomu, že to bylo to jediné, co aspoň trochu dávalo nějaký smysl, Brian své znalosti pominul a pokračoval v cestě. Stále na něm visely cáry snu a část jeho mysli byla přesvědčena, že to křičela Anne, že ji najde v hlavní kabině s rukou nacpanou do praskliny v trupu letadla a vedle ní bude nápis JEN PRO PADAJÍCÍ HVĚZDY.

V byznys třídě seděl jediný cestující, starší muž v hnědém obleku s vestou. Holá hlava se mu matně leskla ve svitu individuální lampičky. Artritidou naběhlé ruce měl úhledně složené na přezce bezpečnostního pásu. Tvrdě spal a bez ohledu na celý ten kravál hlasitě chrápal.

Brian vtrhl do hlavní kabiny, kde ho zastavil nevěřícný úžas. Vedle sedadla zhruba v první čtvrtině levé části, na které upadla malá holčička v růžových šatech, stál nějaký mladý chlapec. Chlapec se však na ni nedíval; s čelistí spadlou téměř ke kulatému límečku trička s nápisem Hard Rock Café zíral dozadu do kabiny.

Brian bezprostředně reagoval stejně jako Albert Kaussner: Bože, celé letadlo je prázdné.

Pak si všiml, že v pravé části kabiny vstala nějaká žena a přicházela se uličkou podívat, co se děje. Měla zamžené opuchlé oči člověka, kterého právě probudili z hlubokého spánku.

Asi v polovině kabiny stál v uličce další mladík v roláku, natahoval krk k holčičce a bez zájmu ji pozoroval. Nějaký muž kolem šedesátky se zdvihl ze sedadla poblíž Briana a nerozhodně postával. Měl na sobě červenou flanelovou košili a tvářil se velice rozpačitě. Vlasy mu nepořádně trčely na všechny strany jako šílenému učenci.

„Kdo to tu křičí?“ zeptal se Briana. „Má letadlo nějaké potíže, pane? Nemyslíte si, že padáme, že ne?“

Holčička přestala křičet. S viditelným úsilím se zvedla ze sedadla a málem přepadla na druhou stranu. Chlapec ji zachytil právě včas; měl ospale pomalé pohyby.

Kam zmizeli? pomyslel si Brian. Panebože, kam všichni zmizeli?

Nohy ho však nesly k chlapci a k holčičce. Cestou minul další dosud spící cestující. Byla to asi sedmnáctiletá dívka. Spala s nevzhledně otevřenými ústy a dýchala dlouze a sípavě.

Brian došel k chlapci a dívence v růžových šatech.

„Kde jsou, proboha?“ zeptal se Albert Kaussner. Objímal vzlykající holčičku kolem ramen a těkal očima po téměř opuštěné hlavní kabině. „Copak jsme někde přistáli, když jsem spal, a vysadili je?“

„Já nemám tetu!“ vzlykla holčička. „Tetu Vicky! Myslela jsem, že tu nikdo není! Myslela jsem, že jsem tu zůstala sama! Kde je moje teta, prosím vás? Já chci svou tetu!“

Brian si na okamžik klekl vedle ní, aby byli přibližně stejně velcí. Všiml si tmavých brýlí a vzpomněl si, že nastupovala s plavovlasou ženou.

„To bude dobrý,“ řekl. „Uvidíš, že to bude dobrý. Jak se jmenuješ?“

„Dinah,“ vzlykla. „Nemůžu najít tetu. Jsem slepá a nevidím ji. Probudila jsem se a sedadlo bylo prázdné –“

„Co se děje?“ zeptal se mladík v roláku. Mluvil přes Brianovu hlavu k chlapci v tričku s nápisem Hard Rock Café a ke staršímu muži ve flanelové košili. Briana ani Diny si nevšímal. „Kde jsou ostatní?“

„To bude dobrý, Dino,“ opakoval Brian. „Jsou tu další lidi. Slyšíš je?“

„J-jo. Slyším je. Ale kde je teta Vicky? A koho to zabilo?“

„Zabilo?“ vyjekla žena, která sem přišla z pravé části letadla. Brian se na ni krátce podíval. Mladá hezká tmavovláska. „Někdo někoho zabil? Oni nás unesli?“

„Nikdo nikoho nezabil,“ řekl Brian. Aspoň něco řekl. Cítil se podivně, jako loď, které se přetrhlo kotevní lano. „Uklidni se, miláčku.“

„Nahmátla jsem jeho vlasy!“ vedla si svou Dinah. „Někdo mu odřízl vlasy!“

Tohle bylo i v téhle zvláštní situaci přece jen moc a Brian to pustil z hlavy. S mrazivou neúprosností však k němu dolehla Dinina dřívější myšlenka – kdo sakra řídí letadlo?

Vstal a obrátil se k staršímu muži v červené košili. „Jdu se podívat dopředu,“ řekl. „Zůstaňte tu s tou holčičkou.“

„Jistě,“ přikývl muž v červené košili. „Ale co se děje?“

Přistoupil k nim asi pětatřicetiletý muž v obepnutých modrých džínách a tmavomodré bavlněné košili. Oproti ostatním byl naprosto klidný. Vytáhl z kapsy brýle s kostěnými obroučkami, jediným zkušeným pohybem je rozevřel a nasadil si je. „Zdá se, že nám pár cestujících chybí, že?“ Jeho britský přízvuk byl škrobený jako jeho košile. „A co posádka? Ví někdo něco?“

„To chci právě zjistit,“ řekl Brian a znovu vykročil. V přední části kabiny se obrátil a rychle počítal. K hloučku kolem holčičky v tmavých brýlích se připojili další dva cestující. První byla sedmnáctiletá dívka, která tak tvrdě spala; kymácela se, jako by byla opilá nebo zdrogovaná. Druhý byl postarší pán v chatrném sportovním saku. Celkem osm lidí. Připočítal ještě sebe a muže v byznys třídě, který zatím všechno prospal.

Deset lidí.

Pro lásku boží, kde jsou všichni ostatní?

V tu chvíli však nebyl čas na takové starosti – mají větší problémy. Brian spěchal k pilotní kabině a na holohlavého spáče v byznys třídě se sotva podíval.

8

Přípravna, natěsnaná mezi monitor a dvě sedadla první třídy, byla prázdná, stejně jako palubní bufet. Náhle však Brian uviděl něco, co ho velice znepokojilo. Servírovací vozík byl odstavený u záchodu v pravé části trupu. Na jeho spodní desce stály použité sklenice.

Chystali se podávat nápoje, pomyslel si. Když se to stalo – ať už to bylo cokoli – tak právě odvezli vozík. Ty použité sklenice posbírali předtím. Takže to, co se stalo, se muselo stát v první půlhodině po startu, možná o trochu později – nebyly hlášeny turbulence nad pouští? Myslím, že ano. A ty podivné řeči o polární záři –

Brian byl na okamžik téměř přesvědčený, že ty řeči o polární záři byly součástí jeho snu – rozhodně na to byly dost zvláštní – ale další vzpomínání ho přesvědčilo, že to vlastně řekla ta letuška, Melanie Trevorová.

Na tom ale nezáleží; co se stalo? Proboha, co?

To netušil, ale zcela jasně věděl, že pohled na sklenice na servírovacím vozíku mu naplňuje vnitřnosti hrůzou a pověrečnou bázní. Napadlo ho, že přesně tenhle pocit museli zažít první lidé, kteří vstoupili na palubu Mary Celeste, když našli všechny plachty úhledně složené, kapitánův stůl prostřený k večeři, všechna lana pečlivě svinutá a na příďové palubě dýmku jednoho námořníka, v níž ještě dohořívaly zbytky tabáku...

Brian jen s velkým úsilím zaplašil tyhle ochromující myšlenky a došel ke dveřím mezi přípravnou a pilotní kabinou. Zaklepal. Jak se obával, neozvala se žádná odpověď. Přestože věděl, že to nemá význam, zaťal pěst a zabušil.

Nic.

Zkusil kliku. Ani se nepohnula. V době mimořádných letů do Havany, Libanonu a Teheránu se dveře zajišťovaly zabezpečovacím mechanismem. Mohli je otevřít jedině piloti. Brian by tohle letadlo dokázal řídit – ale ne odsud.

„No tak!“ zakřičel. „Chlapi, otevřete ty dveře!“

Bylo mu však jasné, že když zmizeli téměř všichni cestující i palubní průvodčí, zmizela i posádka z pilotní kabiny.

Věděl, že let 29 vede na východ automatický pilot.

KAPITOLA DRUHÁ

TMA A HORY.

NALEZENÝ POKLAD.

NOS MUŽE V ROLÁKU.

ŠTĚKOT NEEXISTUJÍCÍCH PSŮ.

PANIKA SE NEPOVOLUJE.

ZMĚNA CÍLE CESTY.

1

Brian sice požádal staršího muže v červené košili, aby dohlédl na Dinu, ale jakmile holčička uslyšela ženu z pravé části kabiny – tu s tím krásným mladým hlasem – okamžitě se na ni upnula, prodrala se k ní a s plachou rozhodností ji vzala za ruku. Po letech strávených se slečnou Leeovou Dinah poznala učitelský hlas, když ho uslyšela. Tmavovlasá žena přijala její ruku dostatečně vstřícně.

„Říkalas, že se jmenuješ Dinah, broučku?“

„Ano,“ odpověděla Dinah. „Jsem slepá, ale po operaci v Bostonu budu vidět. Možná budu vidět. Podle doktorů mám sedmdesátiprocentní naději, že budu vidět aspoň částečně, a čtyřicetiprocentní, že budu vidět normálně. Jak se jmenujete?“

„Laurel Stevensonová,“ odpověděla tmavovlasá žena. Oči jí stále těkaly po hlavní kabině a v obličeji se nedokázala zbavit výrazu onoho prvopočátečního zmámeného údivu.

„Laurel, to je hezký jméno,“ řekla Dinah a z hlasu jí zaznívalo vzrušení.

„Díky,“ řekla Laurel.

„Omluvte mě,“ přerušil je muž v kostěných brýlích a s britským přízvukem. „Jdu se podívat dopředu na našeho přítele.“

„Jdu s vámi,“ připojil se k němu muž v červené košili.

„Já chci vědět, co se to tady děje!“ vykřikl náhle muž v roláku. S mrtvolně bledým obličejem nepřirozeně kontrastovaly jasně červené tváře. „Okamžitě mi řekněte, co se to tady děje!“

„Ne že by mě to překvapovalo,“ utrousil Brit a vykročil. Muž v červené košili ho následoval. Dívka se zdrogovaným pohledem se vydala za nimi, ale u přepážky mezi třídami se zastavila, jako by nevěděla, kde je.

Postarší muž v chatrném sportovním saku se naklonil k okénku v levé části letadla a vyhlédl ven.

„Co vidíte?“ zeptala se Laurel Stevensonová.

„Tmu a hory,“ odpověděl muž ve sportovním saku.

„Skalnaté?“ zeptal se Albert.

Muž v chatrném sportovním saku přikývl. „Myslím, že ano, mladíku.“

Albert se rozhodl, že také zajde dopředu. Bylo mu sedmnáct, měl bytostně optimistický přístup k životu a také si položil nejzáhadnější otázku té noci: kdo řídí letadlo?

Pak usoudil, že na tom nezáleží... alespoň v té chvíli. Let byl hladký, takže někdo zřejmě řídil, a i kdyby se ukázalo, že ten někdo je něco – jinými slovy autopilot – nemůže s tím nic dělat. Jako Albert Kaussner byl talentovaný houslista – i když ne žádný zázrak – na cestě ke studiu na Berklee College. Jako Eso Kaussner byl (alespoň ve svých snech) Nejrychlejší Žid na západ od Mississippi, nájemný lovec zločinců, který si ze sobot nedělal těžkou hlavu, dával si pozor, aby nelezl v botách do postele, a vždycky jedním okem pátral po své velké příležitosti a druhým po dobré košer kavárně někde u prašné cesty. Eso si představoval, že se takhle ukrývá před svými milujícími rodiči, kteří mu nedovolili hrát baseball, protože by si mohl poškodit své talentované ruce, a kteří byli vnitřně přesvědčeni, že každé jeho kýchnutí ohlašuje nástup zápalu plic. Eso byl pistolník a houslista – zajímavá kombinace – ale o řízení letadel nevěděl vůbec nic. A ta malá holčička řekla něco, co ho zaujalo a zároveň mu nahnalo hrůzu. Nahmátla jsem jeho vlasy! Někdo mu odřízl vlasy!

Odešel od Diny a Laurel (muž v chatrném sportovním saku se přesunul do pravé části letadla, aby se podíval z okna, jak to vypadá na druhé straně, a muž v roláku odešel s bojovně přimhouřenýma očima dopředu za ostatními) se vydal uličkou v levé části kabiny zpět po Dininých stopách.

Někdo mu odřízl vlasy! řekla Dinah a Albert o několik řad dál uviděl, o čem mluvila.

2

„Modlím se, pane,“ řekl Brit, „aby ta pilotská čepice, kterou jsem zahlédl na sedadle v první třídě, patřila vám.“

Brian stál se skloněnou hlavou před zamčenými dveřmi a usilovně přemýšlel. Když se za ním ozval Britův hlas, překvapeně sebou trhl a otočil se na podpatku.

„Nechtěl jsem vás vylekat,“ omlouval se Brit mírně. „Jsem Nick Hopewell.“ Natáhl ruku.

Brian mu jí potřásl. Při tom pradávném rituálu ho znovu napadlo, že tohle přece musí být sen, který mu přivodil ten hrůzyplný let z Tokia a zpráva o Annině smrti.

Část jeho mysli věděla, že to tak není, stejně jako část jeho mysli předtím věděla, že křik té holčičky nemá souvislost s opuštěnou první třídou, ale i v tomhle případě, stejně jako v tom předchozím, se své myšlenky držel. Pomáhalo mu to, tak proč ne? Všechno ostatní bylo šílené – tak šílené, že i když se snažil na to jen pomyslet, chvěl se a bylo mu vnitřně nevolno. Kromě toho na přemýšlení nebyl čas, prostě na ně nebyl čas, a tahle skutečnost mu naštěstí přinášela pocit úlevy.

„Brian Engle,“ představil se. „Rád vás poznávám, i když za těchto okolností –“ Bezmocně pokrčil rameny. Za jakých vlastně okolností? Nedokázal si vybavit přívlastek, který by je dostatečně popsal.

„Okolnosti jsou poněkud bizarní, že?“ souhlasil Hopewell. „Myslím, že o nich právě teď přemýšlet nemusíme. Ozývá se posádka?“

„Ne,“ a Brian z náhlého popudu praštil pěstí do dveří.

„Jen klid, jen klid,“ tišil ho Hopewell. „Povězte mi o té čepici, pane Engle. Ani netušíte, jaké uspokojení a úlevu mi přináší skutečnost, že vás mohu oslovovat ,kapitáne Engle‘.“

Brian se proti své vůli usmál. „Já sice jsem kapitán Engle, ale za daných okolností mi klidně můžete říkat Briane.“

Nick Hopewell se chopil Brianovy levé ruky a srdečně mu ji políbil. „Myslím, že vám raději budu říkat Spasiteli,“ prohlásil. „Vadilo by vám to příliš?“

Brian zvrátil hlavu a rozesmál se. Nick se k němu připojil. Když k nim přišli muž v červené košili a muž v roláku, stáli před zamčenými dveřmi pilotní kabiny v téměř prázdném letadle a nevázaně se smáli. Příchozí na ně zírali jako na blázny.

3

Albert Kaussner si na několik okamžiků přidržel vlasy před očima a zamyšleně si je prohlížel. Byly černé a ve světle stropního osvětlení se leskly na podkladu z pravé kůže, takže ho vůbec nepřekvapovalo, že holčičku tolik vyděsily. Alberta by vyděsily taky, kdyby je neviděl.

Mrskl paruku zpátky, podíval se na kabelku na vedlejším sedadle a vzápětí mu zrak padl na předmět, který ležel vedle kabelky. Byl to prostý zlatý snubní prsten. Zvedl ho, prohlédl si ho a položil zpět na místo, kde ležel předtím. Pomalu se vydal k zádi letadla. Za necelou minutu ho naplnil takový úžas, že úplně zapomněl na problém, kdo řídí letadlo a jak přistanou, pokud je to automatický pilot.

Cestující letu 29 byli pryč, ale zanechali za sebou pohádkový a poněkud záhadný poklad. Téměř na všech sedadlech nacházel Albert šperky: většinou snubní prsteny, ale také diamanty, smaragdy a rubíny. Byly tu také náušnice, většinou laciné, ale některé mu připadaly docela cenné. Jeho matka měla pár slušných kousků, ale vedle některých tady by vypadaly jako bezcenná veteš. Byly tu ozdobné brože, náhrdelníky, manžetové knoflíky, identifikační náramky. A hodinky, hodinky, hodinky. Od timexek k rolexkám; Albertovi připadalo, že je jich tu nejmíň dvě stě kusů. Ležely na sedadlech, na podlaze mezi sedadly, v uličkách. A třpytily se.

Byly tu nejméně šedesátery brýle. S drátěnými obroučkami, s kostěnými obroučkami, se zlatými obroučkami. Byly tu upjaté brýle, nuzné brýle, brýle s obroučkami posázenými drahokamy. Byly tu raybansky, polaroidky i fostergrantsky.

Byly tu páskové přezky a služební věrnostní odznaky a hromady drobných. Žádné bankovky, ale určitě tak čtyři sta dolarů ve čtvrtdolarech, deseticentech, pěticentech a centech. Byly tu peněženky – nebylo jich tolik jako kabelek, ale určitě dobrý tucet – od kožených po plastové. Byly tu kapesní nože. Byly tu i kapesní kalkulačky.

A byly tu i podivnější věci. Albert uchopil umělohmotný válec barvy kůže a téměř půl minuty ho zkoumal, než usoudil, že je to skutečně umělý penis, a než ho spěšně odložil. Byla tu malá zlatá lžička na zlatém řetízku. Na sedadlech i na podlaze se povalovaly drobné kovové předměty, většinou stříbrné, ale také zlaté. Několik jich zvedl, aby si ověřil své domněnky: skutečně to byly korunky, ale většinou plomby z lidských zubů. A v jedné ze zadních řad zdvihl dvě tenké ocelové tyčky. Chvíli na ně zíral, než si uvědomil, že jsou to chirurgické šrouby, které nepatří na podlahu opuštěného letadla, ale do kosti nějakého cestujícího.

Objevil ještě jednoho člověka, mladého vousatého muže, který ležel natažený přes dvě sedadla v poslední řadě, hlasitě chrápal a páchl jako pivovar.

Dvě řady od něj našel předmět, který vypadal jako kardiostimulátor.

Albert zůstal stát v zadní části letadla a zíral na prázdný trup.

„Co se to tu kurva děje?“ zeptal se tichým, rozechvělým hlasem.

4

„Já chci vědět, co se to tu děje!“ zařval muž v roláku. Vpochodoval do přípravny rázným krokem nájezdníka, který se chystá převzít cizí území.

„Právě teď? Snažíme se zdolat zámek na těchto dveřích,“ odtušil Nick Hopewell a bezelstně pohlédl na muže v roláku. „Posádka patrně abdikovala společně s ostatními, ale při vší té smůle máme štěstí. Můj nový známý zde je pilot, který právě po službě letěl domů a –“

„Někdo tu za to odpovídá,“ prohlásil Rolák, „a já už si zjistím kdo, to mi věřte.“ Prošel bez povšimnutí kolem Nicka a stanul proti Brianovi bojovně jako hráč baseballu, jemuž se nelíbil výrok rozhodčího. „Vy pracujete pro American Pride, příteli?“

„Ano, ale to teď snad můžeme nechat stranou, ne, pane? Důležité je, aby –“

„Já vám řeknu, co je důležité!“ zařval Rolák. Brianovi dopadla na obličej jemná sprška slin, a musel se posadit, aby nepodlehl náhlému a velmi silnému nutkání sevřít v rukou hlavu toho kreténa a zjišťovat, nakolik se s ní dá kroutit, než něco uvnitř rupne. „Já mám ráno v devět hodin v Prudential Center schůzku s představiteli Mezinárodních bankéřů! Přesně v devět hodin! Letenku jsem si objednal v dobré víře a nemám v úmyslu přijít na schůzku pozdě! Chci odpovědi na tři otázky: Kdo povolil neplánované mezipřistání tohoto letadla, když jsem spal, kde k tomu mezipřistání došlo a proč k němu došlo!“

„Viděl jste někdy Star Trek?“ zeptal se náhle Nick Hopewell.

Rolák k němu otočil obličej zalitý zlostnou krví. Z jeho výrazu bylo patrné přesvědčení, že Angličan zcela zešílel. „O čem to tu sakra žvaníte?“

„O úžasném americkém seriálu,“ odpověděl Nick. „Vědecko-fantastickém. Jde v něm o výzkum podivných nových světů, podobných tomu, jaký nepochybně existuje ve vaší hlavě. A jestli okamžitě nezavřete hubu, vy kreténe, rád vám ukážu slavný vulkánský uspávací chvat pana Spocka.“

„Takhle se mnou nemluvte!“ zavrčel Rolák. „Víte, kdo já jsem?“

„Jistě,“ přikývl Nick. „Jste samolibý mamlas, který si spletl letenku s povolením prohlásit se Vrchním dozorcem nad stvořením. A taky máte velice nahnáno. To by tak nevadilo, ale překážíte.“

Rolák tak zrudl, až měl Brian strach, že mu exploduje hlava. Kdysi viděl film, kde k tomu došlo. Nechtěl to zažít ve skutečnosti. „Takhle se mnou nesmíte mluvit! Vždyť ani nejste americký občan!“

Nick Hopewell reagoval tak rychle, že Brian sotva postřehl, co se děje. V jednom okamžiku řval muž v roláku na Nicka, který stál poklidně vedle Briana s rukama opřenýma o hýždě v těsných džínách. V následujícím okamžiku svíral Nick jeho nos mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky.

Rolák se snažil vymanit. Nick přitvrdil stisk... a pak začal pomalu otáčet, jako když utahuje šroub nebo natahuje budík. Rolák zaúpěl.

„Můžu vám ho zlomit,“ oznámil Nick tiše. „Je to velice snadné, věřte mi.“

Rolák se pokusil vytrhnout. Rukama neúčinně bušil do Nickovy paže. Nick znovu pootočil rukou a Rolák znovu zaúpěl.

„Patrně jste mě neslyšel. Můžu vám ho zlomit. Rozuměl jste mi? Naznačte mi gestem, že jste mě pochopil.“

Potřetí zakroutil Rolákovým nosem.

Rolák tentokrát nezaúpěl, ale vykřikl.

„A hele,“ ozvala se zdrogovaně vyhlížející dívka za nimi. „Nosní chvat.“

„Nemám teď čas probírat s vámi vaše obchodní schůzky,“ sdělil Nick tiše Rolákovi. „Stejně tak nemám čas zabývat se hysterií maskovanou agresí. Ocitli jsme se v ošklivé a nezvyklé situaci. Vy, pane, dozajista k jejímu vyřešení nepřispějete, a proto vás pošlu zpět do hlavní kabiny. Tento džentlmen v červené košili –“

„Don Gaffney,“ představil se muž v červené košili. Vypadal stejně překvapený, jako byl Brian.

„Děkuji.“ Nick stále držel Rolákův nos v onom překvapivém chvatu a Brian si všiml, že z jedné nozdry vytéká úzký pramínek krve.

Nick si ho přitáhl k sobě a promluvil k němu laskavým důvěrným tónem. „Zde pan Gaffney vás doprovodí. Až přijdete do hlavní kabiny, můj všivý příteli, hezky se usadíte a pořádně si zapnete bezpečnostní pás. Později, až kapitán zajistí, abychom nenarazili do nějaké hory, budovy nebo jiného letadla, si můžeme promluvit o naší současné situaci poněkud obšírněji. V tuto chvíli však není vaše přispění nezbytné. Rozumíte všemu, co jsem vám říkal?“

Rolák bolestně a zlostně zavyl.

„Pokud jste s tím srozuměn, prokažte mi prosím laskavost a zdvihněte palec.“

Rolák zdvihl palec. Brian si všiml, že má pečlivě udržovaný nehet.

„Výborně,“ kývl Nick. „A ještě něco. Až pustím váš nos, zatoužíte patrně po pomstě. To je celkem přirozená touha. Poddat se jí by však bylo neodpustitelnou chybou. Měl byste si pamatovat, že to, co jsem udělal s vaším nosem, dokážu i s vašimi varlaty. Ve skutečnosti jimi dokážu zakroutit natolik, že až je pustím, budete po kabině poletovat jako dětské letadlo na gumičku. Takže očekávám, že odejdete s panem –“

Tázavě se podíval na muže v červené košili.

„Gaffney.“

„Gaffney, jistě. Promiňte. Očekávám, že odejdete s panem Gaffneym. Bez jakýchkoli námitek. Nedáte průchod odvetě. Pakliže řeknete jediné slovo, budete proti své vůli zkoumat dosud neprobádané říše bolesti. Zdvihněte palec, jestli jste rozuměl i tomuhle.“

Rolák zamával palcem tak horlivě, že na okamžik vypadal jako stopař, který má průjem.

„Tak tedy dobře!“ prohlásil Nick a pustil Rolákův nos.

Ten poodstoupil a upřel na Nicka zlostný a zmatený pohled. Vypadal jako kočka, kterou někdo právě polil studenou vodou. Jeho zlost sama o sobě by Brianem nepohnula, ale pro tu zmatenost mu bylo Roláka tak trochu líto. Sám se cítil velice zmatený.

Rolák zdvihl ruku k nosu, aby se ujistil, že je dosud na místě. Z obou nozder mu vytékaly úzké pramínky krve, ne širší než otvírací proužek na krabičce cigaret. Nevěřícně se zahleděl na špičky prstů, na nichž mu ulpěla krev. Otevřel ústa.

„Já bych to nedělal, pane,“ řekl Don Gaffney. „Ten člověk to myslí vážně. Pojďte radši se mnou.“

Vzal Roláka za paži. Ten se na okamžik vzepřel a znovu otevřel ústa.

„Blbej nápad,“ informovala ho zdrogovaně vyhlížející dívka.

Rolák zavřel ústa a dovolil Gaffneymu, aby ho odvedl zpátky přes první třídu. Ještě jednou se nevěřícně ohlédl a znovu si prsty osahal místo pod nosem.

Nick o něj už ztratil zájem. Díval se z okna. „Zřejmě letíme nad Skalnatými horami,“ podotkl, „a vypadá to, že v poměrně bezpečné výšce.“

Brian se podíval také. Byli určitě nad Skalnatými horami, podle prvního pohledu někde poblíž středu pohoří. Odhadl výšku na třicet pět tisíc stop, přesně jak mu řekla Melanie Trevorová. Byli tedy v bezpečí... alespoň prozatím.

„Pomozte mi vyrazit ty dveře,“ vybídl Nicka.

Nick k němu došel. „Nemohl bych řídit tuto část operace já, Briane? Mám s tím určité zkušenosti.“

„Jen si poslužte.“ Briana by bylo zajímalo, jak přesně přišel Nick Hopewell ke zkušenostem s kroucením nosů a vyrážením dveří. Tušil, že by to byl zřejmě dlouhý příběh.

„Pomohlo by mi, kdybych věděl, jak silný ten zámek je,“ uvažoval Nick. „Kdybychom se do toho opřeli příliš silně, mohli bychom vrazit do kabiny příliš prudce. A já bych nerad narazil na něco, co náraz nesnese.“

„Já nevím,“ odpověděl Brian po pravdě. „Ale myslím si, že nebude nějak mimořádně silný.“

„Tak dobře. Obraťte se ke mně čelem – vy pravým ramenem ke dveřím, já levým.“

Brian poslechl.

„Já to odpočítám. Na tři do těch dveří vrazíme. Trochu pokrčte kolena; zámek vyrazíme snáze, když vrazíme do dveří níž. Zatím ne naplno. Asi tak napůl. Když to nevyjde, můžeme to vždycky zkusit znovu. Rozumíte?“

„Rozumím.“

„Nepředpokládám, že by nechávali klíč pod rohožkou,“ poznamenala dívka, která už vypadala probuzenější.

Nick se na ni překvapeně podíval a pak se pohledem vrátil k Brianovi. „Nenechávají náhodou někde klíč?“

Brian zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Prevence proti teroristům.“

„Jistě. Samozřejmě.“ Nick se podíval na dívku a mrkl na ni. „Ale stejně je dobré používat hlavu.“

Dívka se na něj nejistě usmála.

Nick se obrátil zpátky k Brianovi. „Připraven?“

„Ano.“

„Tak dobře. Raz... dva... tři!“

S pokrčenými koleny a v dokonale synchronizovaném pohybu se vrhli proti dveřím, které povolily nečekaně snadno a otevřely se. Mezi dveřmi byl malý stupínek – příliš nízký, než aby mohl být považován za schod. Brian o něj zachytil hranou boty a byl by upadl na bok na podlahu pilotní kabiny, kdyby ho Nick nezachytil za rameno. Ten člověk byl hbitý jako kočka.

„Tak to bychom měli,“ utrousil spíše pro sebe. „Teď se podíváme, o co tady jde, ne?“

5

Pilotní kabina byla prázdná. Při pohledu do ní naskákala Brianovi na rukou a na krku husí kůže. Bylo sice příjemné vědět, že sedmsetšedesátsedmička uletěla tisíce mil na autopilotu na podkladě informací vložených do jeho inerciálního navigačního systému – Bůh ví, že Brian už takhle nalétal dost mil sám – ale něco jiného bylo vidět dvě prázdná sedadla. Za celou svou profesionální kariéru neviděl prázdnou pilotní kabinu.

Teď ji měl před sebou. Páky řízení pracovaly samy a prováděly infinitezimální korekce nezbytné k udržení zamýšleného kurzu do Bostonu. Palubní deska byla zelená. Dvě malá křídla na indikátoru polohy se držela stabilně nad umělým horizontem. Za dvěma malými šikmými čelními okny se na noční obloze třpytily miliardy hvězd.

„Jú,“ vydechla tiše teď už úplně probuzená dívka.

V témže okamžiku Nick hvízdl. „Podívejte se na tohle, pane kolego,“ ukázal na poloprázdný šálek kávy vlevo od pilota. Vedle šálku ležela dánská buchta, do které bylo dvakrát kousnuto. Brian si okamžitě vzpomněl na svůj sen a zachvěl se.

„Ať to bylo, co to bylo, stalo se to rychle,“ řekl. „A podívejte se tamhle. A tamhle.“

Ukázal nejdřív na pilotovu sedačku a pak na podlahu vedle sedačky druhého pilota. V záři kontrolek se tam třpytily dvoje hodinky, jedny tlakuvzdorné rolexky a jedny digitální pulsarky.

„Jestli chcete hodinky, můžete si vybrat,“ ozval se za nimi nějaký hlas. „Vzadu jsou jich tuny.“ Brian se podíval přes rameno a uviděl Alberta Kaussnera, který v přiléhavé čepičce a tričku s nápisem Hard Rock Cafe vypadal úhledně a mladě. Vedle něj stál pán v omšelém sportovním saku.

„Opravdu?“ zeptal se Nick. Poprvé se zdálo, že se přestává ovládat.

„Hodinky, šperky a brýle,“ hlásil Albert. „A taky kabelky. Ale nejdivnější je... že tam jsou věci, které lidé mívají uvnitř. Třeba chirurgické šrouby a kardiostimulátory.“

Nick se podíval na Briana Engla. Byl znatelně pobledlý. „Dospěl jsem přibližně k témuž závěru jako náš neomalený a upovídaný přítel,“ řekl. „Že letadlo někde z nějakého důvodu přistálo, zatímco jsem spal, a že většina cestujících – a posádka – byla nějak vyložena.“

„Vzbudil bych se v okamžiku, kdy by začal sestup,“ namítl Brian. „Je to zvyk.“ Zjistil, že nedokáže odtrhnout oči od prázdných sedadel, nedopitého šálku a načaté dánské buchty.

„Za běžných okolností bych řekl totéž,“ souhlasil Nick, „a tak jsem usoudil, že mi dali něco do pití.“

Nevím sice, čím se tenhle člověk živí, pomyslel si Brian, ale rozhodně neprodává ojetá auta.

„Mně tam nikdo nic nedal,“ podotkl, „protože jsem nic nepil.“

„Ani já ne,“ přidal se Albert.

„V žádném případě nemohlo v době našeho spánku dojít k přistání a dalšímu startu,“ oznámil všem Brian. „Letadlo může řídit autopilot, a concorde s ním může dokonce přistát, ale aktivovat ho musí člověk.“

„Takže jsme tedy nepřistáli,“ usoudil Nick.

„Ne.“

„Tak kam zmizeli, Briane?“

„To nevím,“ odpověděl Brian. Pak došel k sedačce pilota a posadil se.

6

Letěli ve výšce třiceti šesti tisíc stop, přesně jak mu řekla Melanie Trevorová, při kursu 090. To se za hodinu nebo za dvě změní, až se letadlo dále na severu stočí. Brian si vzal navigátorovu mapu, podíval se na indikátor vzdušné rychlosti a udělal několik rychlých propočtů. Pak si nasadil sluchátka.

„Denvere, tady je let dvacet devět společnosti American Pride, přepínám.“

Uvolnil tlačítko vysílání... a nic se neozvalo. Ani praskání nebo šumění, ani hovor. Žádná řídící věž, žádné letadlo. Zkontroloval nastavení odpovídače: 7700, tedy přesně. Znovu přehodil páčku, aby mohl vysílat. „Denvere, ozvěte se prosím, tady je let dvacet devět společnosti American Pride, opakuji, American Pride, mám tu problém, Denvere, mám problém.“

Přehodil páčku na příjem. Naslouchal.

A potom Brian udělal něco, při čem se Albertovi „Esu“ Kaussnerovi rozbušilo srdce strachem: praštil dlaní do ovládacího panelu pod vysílačkou. Boeing 767 je supermoderní dopravní letadlo a jeho výbava není určena k takovému zacházení. To, co právě udělal ten pilot, se dělá s rádiem, které člověk koupil za dolar v dražbě Kiwanis, a ono pak po příchodu domů nehraje.

Brian znovu zkusil Denver. A znovu se nedočkal odezvy. Vůbec žádné odezvy.

7

Do téhle chvíle byl Brian jen zpitomělý a zmatený. Teď začínal mít navíc strach – skutečný strach. Doteď neměl na strach čas. Byl by si přál, aby to tak zůstalo. Jenže nezůstalo. Přeladil vysílačku na nouzové pásmo a zkusil to znovu. Zase žádná odezva. Brian si připadal, jako když na Manhattanu zavolá 911 a tam mu záznamník řekne, že všichni odjeli na víkend. Ale když člověk volal v nouzovém pásmu, vždycky se okamžitě někdo ozval.

Aspoň doteď, pomyslel si Brian.

Přepnul na UNICOM, kde piloti soukromých letadel získávali rady pro přistání na malých letištích. Zase nic. Poslouchal... a neslyšel vůbec nic. To mu připadalo nemožné. Piloti soukromých letadel žvaní jako o závod. Dívka v piperu chce znát počasí, chlapík v cessně by umřel za kniplem, kdyby nesehnal někoho, kdo zavolá jeho ženě, že přivede na večeři tři kolegy, chlapi v learu chtějí, aby dívka na dispečinku Arvadského letiště vyřídila jejich charterovým cestujícím, že budou mít sice čtvrt hodiny zpoždění, ale ať jsou klidní, baseballový zápas v Chicagu s přehledem stihnou.

Nic takového však Brian neslyšel. Všichni užvanění piloti zřejmě někam ulétli a na telefonních linkách bylo pusto.

Znovu přepnul na pohotovostní pásmo FAA. „Denvere, ozvěte se! Okamžitě se ozvěte! Tady je let 29 společnosti AP, tak odpovězte, krucinál!“

Nick se dotkl jeho ramene. „V klidu, pane kolego.“

„Ani pes neštěkne!“ rozčiloval se Brian. „Je to absurdní, ale je to tak! Co to tam dělají, rozpoutali jadernou válku?“

„V klidu,“ opakoval Nick. „Uklidněte se, Briane, a řekněte mi, jaké psy máte na mysli.“

„Z Denverské řídící věže!“ zařval Brian. „Tyhle psy! A z FAA! Tyhle psy! A z UNICOMu, to jsou další psi! V životě jsem –“

Přepnul další páčku. „Sledujte. Tohle je pásmo středně krátkých vln. Měli by tam naskákat jako žáby na horký chodník, jenže já nechytím ani hlásek!“

Přepnul další páčku a podíval se na Nicka a Alberta Kaussnera, kteří stáli vedle něj.

„Denverský všesměrový maják nevysílá žádný signál,“ dodal.

„To znamená?“

„To znamená, že z Denveru mě nikdo nenavádí a moje palubní přístroje říkají, že je všechno, jak má být. A to je pitomost. Musí to být pitomost.“

Z mysli mu pomalu vystupovala příšerná myšlenka, jako mrtvola, která zvolna vyplouvá na hladinu řeky.

„Chlapče – podívejte se z okna. Z levého okna. A povězte mi, co vidíte.“

Albert Kaussner se podíval ven.

„Nic,“ řekl. „Vůbec nic. Konec Skalnatých hor a začátek nížiny.“

„Žádná světla?“

„Ne.“

Brian vstal na náhle zesláblých nohou. Dlouze se zahleděl z okna.

Po chvíli tiše promluvil Nick Hopewell. „Denver zmizel, že?“

Z navigátorovy mapy Brian věděl, že teď by měli letět necelých padesát mil jižně od Denveru... ale pod sebou viděl jen temnou bezvýraznou krajinu, která vyznačovala začátek Velkých plání.

„Ano,“ potvrdil. „Denver zmizel.“

8

V kabině se na okamžik rozhostilo naprosté ticho a Nick Hopewell se obrátil k prořídlé galerii, kde byl v té době jen Albert, muž v ošuntělém sportovním saku a mladá dívka. Nick prudce tleskl rukama jako učitel v mateřské školce. A stejně tak promluvil. „Tak teď se vrátíme na místa. Potřebuju tady trochu ticha.“

„Ale vždyť my jsme zticha,“ namítla docela rozumně dívka.

„Tuším, že ten pán nemá přímo na mysli ticho, ale trochu soukromí,“ ozval se muž v ošuntělém sportovním saku. Mluvil vyrovnaně a kultivovaně, ale upíral při tom na Briana ustaraný pohled.

„Přesně to mám na mysli,“ souhlasil Nick. „Takže můžu vás poprosit?“

„Dostane se z toho?“ zeptal se tiše muž v ošuntělém sportovním saku. „Vypadá dost zničeně.“

Nick odpověděl podobně důvěrným tónem. „Ano, dostane. Postarám se o to.“

„Tak pojďte, děti,“ vyzval muž ve sportovním saku oba mladé lidi. Jednou rukou vzal kolem ramen dívku, druhou Alberta. „Půjdeme dozadu a posadíme se. Náš pilot má práci.“

Pokud šlo o Briana, vůbec nemuseli tišit hlasy. Byl jako ryba, která hledá potravu v proudu, zatímco nad ní přelétá malé hejno ptáků. Ryba je možná slyší, ale nepřikládá jim naprosto žádný význam. Brian projížděl různá pásma a přepínal z jedné frekvence navigačních zařízení na druhou. Bezvýsledně. Nenašel ani Denver, ani Colorado Springs, ani Omahu. Všechno zmizelo.

Cítil, jak mu pot stéká po tvářích jako slzy a jak se mu košile lepí na záda.

Musím smrdět jako prase, pomyslel si, nebo jako –

Vtom mu bleskl hlavou nápad. Přepnul na vojenské pásmo, přestože to předpisy přísně zakazovaly. Strategické velení letectva prakticky ovládalo Omahu. Ti přece nemůžou být vypnutí. Můžou mu sice říct, aby vypadl z jejich frekvence, můžou mu vyhrožovat, že to ohlásí na Federální letecké asociaci, ale to by Brian stále bral všemi deseti. Třeba bude první, kdo jim řekne, že město Denver zmizelo.

„Velení vojenského letectva, velení vojenského letectva, tady je let dvacet devět společnosti American Pride. Máme tu problém, velký problém, slyšíte mě? Přepínám.“

I tady bylo ticho.

V tom okamžiku Brian pocítil, jak mu v mozku něco povolilo. Celá struktura uspořádaného myšlení se pomalu začala sesouvat do jakési temné propasti.

9

V tu chvíli ho Nick Hopewell plácl po rameni. Brian otočil hlavou a uviděl Nickův obličej těsně před sebou.

Teď mě popadne za nos a ukroutí mi ho, pomyslel si.

Nick ho nepopadl za nos, ale s upřeným pohledem tiše a naléhavě promluvil. „Vidím ten pohled ve vašich očích, příteli, ale ani bych se nemusel dívat, abych věděl, že tam je. Slyším vám to z hlasu a vidím to v tom, jak sedíte. A teď mě poslouchejte, a dobře: Panika se nepovoluje.“

Briana ten modrý pohled úplně zmrazil.

„Rozumíte mi?“

Promluvil jen s největším úsilím. „Lidi, kteří panikaří, se nemůžou živit tím, čím se živím já, Nicku.“

„Já vím, ale tohle je výjimečná situace. Musíte mít nicméně na paměti, že v tomhle letadle je nejméně tucet lidí a váš úkol je stejný jako vždycky: bezpečně s nimi přistát.“

„Nepotřebuju připomínat, co je můj úkol!“ vyštěkl Brian.

„Bohužel už se stalo, ale stejně musím s úlevou konstatovat, že vypadáte o sto procent lépe.“

Brian nejenže líp vypadal, ale taky se začínal líp cítit. Nick zasáhl jeho nejcitlivější místo – smysl pro zodpovědnost. A přesně tam mířil, pomyslel si Brian.

„A čím se živíte vy, Nicku,“ zeptal se poněkud rozechvěle.

Nick zaklonil hlavu a zasmál se. „Mladší atašé na britském velvyslanectví, starý brachu.“

„Ale jděte.“

Nick pokrčil rameny. „Tak je to uvedeno v mých dokladech, a já bych řekl, že je to poměrně dobré označení mé funkce. Kdyby tam mělo stát něco jiného, pak by to bylo zřejmě ,mechanik Jejího Veličenstva‘. Dávám do pořádku to, co potřebuje dát do pořádku. V tuto chvíli jste to vy.“

„Díky,“ řekl Brian nedůtklivě, „ale já jsem celkem v pohodě.“

„Dobře, tak co tedy chcete dělat? Dokážete řídit letadlo bez všech těch zařízení na zemi? Dokážete se vyhnout dalším letadlům?“

„K řízení letadla mi bohatě stačí palubní přístroje. A pokud jde o další letadla –“ ukázal na obrazovku radaru, „tenhle parchant tvrdí, že tu žádná další letadla nejsou.“

„Možná tu přesto jsou,“ prohodil Nick tiše. „Radar a vysílačka můžou mít nějakou závadu, alespoň v současné době. Zmiňoval jste jadernou válku, Briane. Já si myslím, že pokud by k ní došlo, věděli bychom to. To samozřejmě neznamená, že se nic nestalo. Znáte jev zvaný elektromagnetický impulz?“

Brianovi se krátce vybavila Melanie Trevorová. Ještě jsme dostali hlášení, že nad Mohavskou pouští bude vidět severní polární záře. Třeba byste chtěl zůstat vzhůru, abyste ji viděl.

Mohlo by to být tohle? Nějaký pitomý meteorologický úkaz?

Nepřipadalo mu to nemožné. Ale pokud šlo o meteorologický jev, proč neslyšel z vysílačky žádný praskot? Proč se na obrazovce radaru neobjevily žádné poruchy? Proč jen ta mrtvá prázdnota? A navíc si nemyslel, že severní polární záře může způsobit zmizení sto padesáti až dvou set cestujících.

„Tak co?“ zeptal se Nick.

„Vy jste tady mechanik, Nicku,“ odpověděl konečně Brian, „ale já si nemyslím, že je to elektromagnetický impulz. Všechny palubní přístroje včetně směrového gyroskopu pracují dobře.“ Ukázal na digitální kompas. „Kdybychom zažili elektromagnetický impulz, celý by se rozkmital. Je ale v naprostém klidu.“

„Zamýšlíte tedy pokračovat do Bostonu?“

Zamýšlíte...?

Briana opustily poslední zbytky paniky. No samozřejmě, pomyslel si, já jsem přece kapitán letadla, takže konečné rozhodnutí je stejně na mně. To jste mi měl připomenout hned, příteli, a ušetřil byste nám oběma spoustu starostí.

„Přistát za úsvitu na Loganu bez jakékoli představy, co se děje v té zemi pod námi nebo ve zbytku světa? Kdepak.“

„Tak kam tedy poletíme? Nebo potřebujete čas na rozmyšlenou?“

Čas na rozmyšlenou Brian nepotřeboval. Bylo zapotřebí zařídit spoustu věcí.

„Myslím, že je čas promluvit k cestujícím. Tedy k těm několika, kteří tu zbyli.“

Vzal mikrofon a v tu chvíli nahlédl do kabiny holohlavý muž, který předtím dřímal v byznys třídě. „Pánové, mohl by mi někdo z vás vysvětlit, co se stalo s veškerým obsluhujícím personálem tohoto letadla?“ zeptal se bojovně. „Docela hezky jsem se prospal... ale teď bych se skutečně rád navečeřel.“

10

Dinah Bellmanová se cítila mnohem líp. Bylo příjemné mít kolem sebe lidi, cítit jejich uklidňující přítomnost. Seděla s Albertem Kaussnerem, Laurel Stevensonovou a mužem v omšelém sportovním saku, který se představil jako Robert Jenkins. Tvrdil, že napsal přes čtyřicet detektivních románů a že letí do Bostonu na setkání čtenářů detektivek.

„Netušil jsem, že se stanu součástí zápletky mnohem fantastičtější, než jakou jsem se kdy odvážil napsat,“ prohlásil právě.

Ti čtyři seděli v prostředním oddělení, v přední části hlavní kabiny. Muž v roláku seděl v pravé uličce o několik řad dál, přidržoval si u nosu kapesník (který mu zastavil krvácení už před několika minutami) a osaměle se užíral vztekem. Don Gaffney seděl poblíž a znepokojeně ho pozoroval. Promluvil jen jednou – když se ptal muže v roláku, jak se jmenuje. Rolák neodpověděl, jen se na Gaffneyho zlověstně podíval přes okraj zmuchlaného kapesníku.

Ten už se znovu nezeptal.

„Má někdo aspoň nepatrné tušení, co se to tu děje?“ zeptala se Laurel Stevensonová téměř prosebně. „Zítra mi má začít moje první opravdová dovolená po deseti letech, a teď se stane tohle.“

Albert se na ni náhodou zrovna díval. Když mluvila o své první opravdové dovolené po deseti letech, viděl, jak se náhle ohlédla doprava a třikrát nebo čtyřikrát rychle mrkla, jako by jí něco padlo do oka. Byl si naprosto jistý, že ta dáma lže. Z nějakého důvodu lže. Zahleděl se na ni pozorněji, ale nevšiml si ničeho pozoruhodného – byla to žena povadající krásy, která směřuje ke střednímu věku (třicítkou podle Alberta začínal střední věk) a která bude brzy bezbarvá a zcela nenápadná. Teď však ještě měla barvu – alespoň ve tvářích. Netušil, proč lže, ale tou lží v každém případě ožila její krása.

Ta dáma by měla lhát častěji, pomyslel si Albert. Než jí stačil někdo odpovědět, ozval se ze stropních reproduktorů Brianův hlas.

„Dámy a pánové, tady je kapitán.“

„Kapitán mi může políbit prdel,“ zavrčel Rolák.

„Držte hubu!“ zavolal na něj Gaffney přes uličku.

Rolák se na něj překvapeně podíval a zklidnil se.

„Jak nepochybně víte, nacházíme se ve zcela mimořádné situaci,“ pokračoval Brian. „Nemusím vám nic vysvětlovat, stačí se rozhlédnout a všechno pochopíte.“

„Já nic nechápu,“ zahuhlal Albert.

„Vím toho ještě trochu víc. Bohužel to není nic veselého, ale vzhledem k tomu, že jsme v tom společně, chci k vám být co nejupřímnější. Nemám žádné spojení se zemí. Asi před pěti minutami jsme měli zcela zřetelně vidět světla Denveru. Ale neviděli. V tuto chvíli si připouštím jediný závěr, a to že někdo zapomněl zaplatit účet za elektřinu. Dokud nebudeme vědět trochu víc, doporučoval bych, abychom se tohoto závěru drželi všichni.“

Brian se odmlčel. Laurel držela Dinu za ruku. Albert tiše užasle hvízdl. Autor detektivek Robert Jenkins zasněně hleděl do prázdna s rukama položenýma na stehnech.

„Tak to byly špatné zprávy,“ pokračoval Brian. „Dobrá zpráva je, že letadlo je nepoškozené, máme spoustu paliva a já umím řídit tenhle typ letadla, stejně jako s ním přistát. Shodneme se, doufám, že naší nejvyšší prioritou je bezpečné přistání. Dokud se nám to nepodaří, nemůžeme dělat vůbec nic, a já vás chci ujistit, že se nám to podaří.

Nakonec bych vám chtěl oznámit, že přistaneme v Bangoru ve státě Maine.“

Rolák se prudce napřímil v sedadle. „Cože?!“ zařval.

„Naše navigační zařízení je ve stoprocentním stavu, ale to se bohužel nedá říct o pozemních navigačních zařízeních VOR, která také používáme. Za těchto okolností jsem se rozhodl nevstupovat do vzdušného prostoru letiště Logan. Nepodařilo se mi spojit se vysílačkou s nikým ve vzduchu ani na zemi. Zdá se mi sice, že funguje, ale za současných okolností si nemůžu dovolit řídit se zdáním. Bangorské mezinárodní letiště má tyto výhody: krátké přiblížení se odehrává spíše nad pevninou než nad mořem, letecký provoz v odhadované době příletu, tedy kolem půl deváté ráno, bude mnohem slabší, pokud vůbec nějaký, a Bangorské mezinárodní letiště, které kdysi bývalo vojenskou leteckou základnou, má nejdelší civilní ranvej na východním pobřeží Spojených států. Přistávají tu naši britští a francouzští přátelé s concordem, když se nemůžou dostat do New Yorku.“

„Ale já mám v devět ráno v Pru důležitou obchodní schůzku!“ zařval Rolák. „Zakazuju vám letět na nějaký zasraný mainský letiště!“

Dinah nejdřív nadskočila a potom se schoulila a přitiskla tvář k prsům Laurel Stevensonové. Neplakala, alespoň ne zatím, ale Laurel cítila, jak jí cuká v hrudníčku.

„Slyšíte mě?!“ hulákal dál Rolák. „Já mám v Bostonu jednat o mimořádně velké obchodní transakci s dluhopisy a za každou cenu se na tu schůzku hodlám dostavit včas!“ Rozepnul si pás a začal vstávat. Měl rudé tváře a voskově bílé čelo. Laurel Stevensonovou velice znepokojoval jeho prázdný pohled. „Rozumí–“

„Prosím vás,“ přerušila ho Laurel, „prosím vás, pane, vždyť děsíte tuhle holčičku.“

Rolák se otočil a upřel na ni těkavé bezvýrazné oči. Laurel cítila, že se ukvapila.

„Tak já děsím nějakou holku? On nás odklání na nějaký zasraný venkovský letiště a vy máte starost jen o to –“

„Sedněte si a zavřete hubu, nebo vám jednu natankuju,“ a Gaffney vstal. Byl nejmíň o dvacet let starší než Rolák, ale byl taky mohutnější a širší v ramenou. Vykasal si rukávy červené flanelové košile až k loktům, a když zaťal ruce v pěsti, na předloktí se mu vyboulily svaly. Vypadal jako dřevorubec, který možná začíná přemýšlet o důchodu.

Rolák ohrnul horní ret a vycenil zuby. Laurel ta psí grimasa vyděsila, protože nevěřila, že by ji ten muž ve svetru s rolákem udělal záměrně. Byla první, koho napadlo, jestli ten člověk není šílenec.

„Myslím, že sám byste na to nestačil, strejdo,“ řekl.

„Nebyl by sám,“ ozval se holohlavý muž z byznys třídy. „Já vám ji natáhnu taky, jestli nesklapnete.“

Albert Kaussner sebral veškerou odvahu a připojil se k nim. „Já taky, frajere.“ Po těch slovech se mu okamžitě ulevilo. Cítil se jako jeden z chlapců v Alamu, který překročil čáru načrtnutou v prachu plukovníkem Travisem.

Rolák se divoce rozhlédl. Horní ret se mu znovu odchlípl od zubů v té prazvláštní psí grimase. „Aha. No dobře. Všichni jste proti mně. Tak jo.“ Posadil se a sveřepě se na ně díval. „Ale kdybyste znali jihoamerický trh s dluhopisy –“ Nečekaně zmlkl. Na opěradle sedadla vedle něj ležel koktejlový ubrousek. Sebral ho, podíval se na něj a začal jím poškubávat.

„Nemusíme se hned rvát,“ ozval se znovu Gaffney. „Já od přírody nesnáším násilí, pane, a ani k němu nemám sklony.“ Laurel si pomyslela, že se snaží být příjemný, ale stejně z jeho hlasu vycítila ostražitost a možná i hněv. „Prostě se zklidněte a dejte si pohov. Zkuste se na to podívat z té lepší stránky. Aerolinie vám nejspíš vrátí peníze za letenku.“

Rolák po něm šlehl pohledem a vrátil se ke koktejlovému ubrousku. Přestal jím poškubávat a začal ho trhat na dlouhé proužky.

„Neví náhodou někdo, jak se zapíná ta malá trouba v kuchyňce?“ zeptal se holohlavý muž, jako by se nic nestalo. „Já bych si dal večeři.“

Nikdo mu neodpověděl.

„Já si to myslel,“ řekl smutně. „Žijeme v době specializace. Hanebná doba k životu.“ Po tomto filozofickém prohlášení se vytratil zpět do byznys třídy.

Laurel sklopila oči a všimla si, že tváře Diny Bellmanové jsou pod tmavými brýlemi s veselými červenými obroučkami vlhké od slz. Na chvíli zapomněla na svůj strach a vnitřní zmatek a holčičku objala. „Neplač, miláčku, ten pán se jen trochu rozčílil. Teď už je klidnější.“

Pokud se jako klidnější dá označit stav, kdy tam jen tak sedí, zírá do prázdna a trhá papírový ubrousek na tenké proužky, pomyslela si.

„Já se bojím,“ špitla Dinah. „Všichni mu připadáme jako obludy.“

„Ne, to určitě ne.“ Laurel její slova překvapila a trochu zaskočila. „Proč si to myslíš?“

„Já nevím,“ řekla Dinah. Ta žena se jí líbila – líbila se jí od chvíle, kdy uslyšela její hlas – ale neměla v úmyslu se jí svěřit s tím, že v jednom okamžiku je viděla všechny, včetně sebe, když se ohlédla na toho člověka s tím silným hlasem. Ocitla se uvnitř toho muže – jmenoval se pan Tooms nebo pan Tunney nebo tak nějak – a ten v nich viděl bandu zlých, sobeckých obrů.

Kdyby něco takového řekla slečně Leeové, slečna Leeová by si myslela, že se zbláznila. A proč by si tahle žena, kterou zná jen chvíli, měla myslet něco jiného?

A tak Dinah nic neřekla.

Laurel políbila holčičku na tvář. Na rtech ucítila teplo. „Neboj se, miláčku. Vždyť všechno probíhá celkem hladce – necítíš to? – a za pár hodin budeme znovu v bezpečí na zemi.“

„To je dobře. Ale stejně chci svou tetu Vicky. Kde si myslíte, že je?“

„To netuším, Dino,“ odpověděla Laurel. „Taky bych to chtěla vědět.“

Dinah si znovu vybavila obličeje, které viděl ten ukřičený pán: byly zlé a kruté. Vybavila si svou vlastní tvář viděnou jeho očima, prasečí obličejík s očima ukrytýma za velkými černými brýlemi. Opustila ji veškerá odvaha a usedavě se rozvzlykala, až Laurel zabolelo u srdce. Objala ji, protože nic jiného dělat nemohla, a zakrátko se rozplakala taky. Společně si poplakaly skoro pět minut a pak se Dinah začala uklidňovat. Laurel se podívala na štíhlého mladíka, který se jmenoval Albert nebo Alvin, to si teď nedokázala vybavit, a všimla si, že má taky zavlhlé oči. Zachytil její pohled a rychle oči sklopil.

Dinah naposledy vzlykla a zůstala ležet s hlavou položenou na Laureliných prsou. „Pláč nám asi moc nepomůže, co?“

„Ne, asi ne,“ souhlasila Laurel. „Nechceš zkusit trochu spát?“

Dinah nešťastně vzdychla. „Asi bych neusnula. Už jsem přece spala.“

Mně o tom povídej, pomyslela si Laurel. A letadlo pokračovalo v cestě na východ ve výšce šestatřiceti tisíc stop rychlostí přes pět set mil za hodinu nad temným vnitrozemím Ameriky.

KAPITOLA TŘETÍ

DEDUKTIVNÍ METODA.

NEHODY A STATISTIKA.

TEORETICKÉ MOŽNOSTI.

TLAK V PŘÍKOPECH.

BETHANIN PROBLÉM.

SESTUP ZAČÍNÁ.

1

„Ta holčička řekla asi před hodinou něco velice zajímavého,“ promluvil znenadání Robert Jenkins.

Dotyčná holčička mezitím znovu usnula i přes své pochybnosti, že to dokáže. Poklimbával i Albert Kaussner – co kdyby se mu ještě jednou podařilo se vrátit do oněch mytických ulic Tombstonu? Ze zavazadlové schránky si předtím vzal pouzdro s houslemi a položil si je na klín.

Polekaně vyjekl a napřímil se.

„Promiňte,“ řekl Jenkins. „Dřímal jste?“

„Ne,“ odpověděl Albert, „jsem čilej a bdělej.“ Na důkaz svého tvrzení ukázal Jenkinsovi oči, pod nimiž se rýsovaly temné stíny. Jenkins si pomyslel, že vypadá trochu jako mýval zaskočený při vybírání popelnice. „A co řekla?“

„Řekla slečně Stevensonové, že asi neusne, protože už spala.“

Albert se na okamžik zahleděl na Dinu. „Ale vždyť je úplně tuhá,“ řekl.

„To vidím, ale o to přece nejde, milý chlapče. O to vůbec nejde.“

Albert zatoužil říct panu Jenkinsovi, že Eso Kaussner jako Nejrychlejší Žid na západ od Mississippi a jediný Texasan, který přežil bitvu u Alama, těžce nesnáší, když ho někdo oslovuje milý chlapče, ale nakonec se to rozhodl pominout... alespoň prozatím.

„Tak o co teda jde?“

„Já jsem taky spal. Odpadl jsem dřív než kapitán – myslím našeho původního kapitána – zhasl nápis NEKUŘTE. Já takhle usnu vždycky. Ve vlaku, v autobuse, v letadle – usnu jako miminko v okamžiku, kdy nastartují motory. A co vy, milý chlapče?“

„Co jako já?“

„Spal jste? Spal, co?“

„Jo, spal.“

„My všichni jsme spali. Ti, co zmizeli, byli vzhůru.“

Albert se nad tím zamyslel. „No... možná že jo.“

„Nesmysl.“ Jenkins zněl téměř vesele. „Já se živím psaním detektivek. Dedukce je můj chleba, dalo by se říct. Nemyslíte, že by někdo z těch lidí, co byli vzhůru, při té jejich likvidaci nezakřičel a nevzbudil nás?“

„Asi jo,“ přitakal Albert zamyšleně. „Až na toho chlápka tam úplně vzadu. Toho by podle mě neprobudila ani poplachová siréna.“

„Dobře, vaše poznámka je řádně zaznamenána. Ale nikdo nevykřikl, ne? A nikdo nám neřekl, co se stalo. Z toho usuzuji, že zmizeli jen cestující, kteří byli v bdělém stavu. Společně s posádkou, samozřejmě.

„Jo. To asi jo.“

„Vypadáte znepokojeně, milý chlapče. Váš výraz svědčí o tom, že vám tahle teorie příliš nesedí. Smím se zeptat proč? Pominul jsem něco?“ Z Jenkinsova výrazu bylo patrné, že to sice nepovažuje za možné, ale že ho matka vychovala ke zdvořilosti.

„Já nevím,“ přiznal se Albert poctivě. „Kolik nás tu je? Jedenáct?“

„Ano. I s tím člověkem vzadu – tedy s tím komatózním – je nás jedenáct.“

„Pokud máte pravdu, nemělo by nás být víc?“

„A proč?“

Albert však mlčel, protože se mu zničehonic vybavil výjev z dětství. Byl vychováván v teologické „zóně soumraku“ rodiči, kteří nebyli ani ortodoxní, ale ani agnostici. Spolu se svými bratry zachovával většinu postních tradic (nebo zákonů nebo co to bylo), měli své bar micvy a byli vedeni k tomu, aby věděli, kdo jsou, odkud pocházejí a co by to pro ně mělo znamenat. Z dětského náboženského vzdělávání si Albert nejlépe pamatoval příběh o strašlivém moru, který Hospodin seslal na faraona prostřednictvím temného jitřního anděla.

A on teď toho anděla viděl ne nad Egyptem, ale přímo v letadle, jak si tiskne většinu cestujících ke své strašlivé hrudi nikoli proto, že by opominuli potřísnit svá nadpraží a své veřeje krví beránka, ale proto, že...

Proč? Protože proč?

Albert nevěděl, ale stejně se chvěl. Litoval, že se mu ten starý příběh vůbec vybavil.

„Alberte?“ Hlas pana Jenkinse přicházel jakoby z velké dálky. „Alberte, není vám něco?“

„Ne, jen jsem se zamyslel.“ Odkašlal si. „Kdyby nechali na pokoji všechny, co spali, tak by nás tu zůstalo nejmíň šedesát. Možná víc. Vždyť je to přece noční let.“

„Milý chlapče, už jste –“

„Nemohl byste mi říkat Alberte, pane Jenkins? Tak se totiž jmenuju.“

Jenkins poplácal Alberta po rameni.

„Omlouvám se. Vážně. Nechtěl jsem působit nijak blahosklonně. Jsem nervózní a v tomhle stavu mám sklony stahovat se – asi jako když si želva ukryje hlavu do krunýře. Jenže já se stahuju do literatury. Myslím, že jsem si hrál na Phila Vance. To je detektiv – velký detektiv – kterého stvořil nebožtík S. S. Van Dine. Zřejmě jste ho nikdy nečetl. Dneska už ho čte málokdo, což je škoda. Ale v každém případě se omlouvám.“

„To nic,“ řekl Albert stísněně.

„Teď jste pro mě Albert a od této chvíle Albertem navždy zůstanete,“ slíbil Robert Jenkins. „Ale chtěl jsem se vás zeptat, jestli už jste někdy zažil noční let.“

„Ne. Ještě nikdy jsem neletěl přes celou zem.“

„Já ano. Mnohokrát. Někdy jsem dokonce překonal své přirozené sklony a zůstal chvíli vzhůru. Většinou když jsem byl mladší a letadla byla hlučnější. Když už jsem toho prozradil tolik, můžu upřesnit svůj ostudný věk přiznáním, že prvně jsem letěl z pobřeží na pobřeží vrtulovým letadlem společnosti TWA, které mělo dvě mezipřistání... k doplnění paliva.

Všiml jsem si, že během první hodiny usne velice málo lidí... a pak usnou skoro všichni. Během té první hodiny se lidé dívají ven, mluví se svými manželi a manželkami nebo se svými sousedy, dávají si něco k pití –“

„Jako že se zabydlujou,“ shrnul to Albert. To, co říkal pan Jenkins, mu připadalo naprosto rozumné, přestože on sám se moc dlouho nezabydloval; byl tak rozrušený z nadcházející cesty a života, který má před sebou, že několik nocí téměř nespal. Následkem toho pak usnul jako špalek vzápětí poté, co se Boeing 767 odlepil od země.

„Budují si hnízdečka,“ souhlasil Jenkins. „Nevšiml jste si náhodou toho servírovacího vozíku před pilotní kabinou, mi... Alberte?“

„Viděl jsem ho tam,“ přikývl Albert.

Jenkinsovi zazářily oči. „Skutečně – člověk si ho buď všiml, nebo o něj zakopl. Ale všiml jste si ho skutečně?“

„Asi ne, jestli jste viděl něco, co mi uniklo.“

„Nevšímáme si okem, ale myslí, Alberte. Cvičenou deduktivní myslí. Já nejsem žádný Sherlock Holmes, ale všiml jsem si, že byl právě vytažen ze skříňky, do které ho ukládají, a že v jeho spodní části stále byly použité sklenice z předchozího letu. Z toho vyvozuji následující: letadlo odstartovalo bezproblémově, nastoupalo do cestovní výšky a autopilot byl naštěstí zapnutý. Potom kapitán zhasl nápis PŘIPOUTEJTE SE. Tohle všechno proběhlo v první půlhodině letu, pokud uvažuju správně – takže tak v jednu hodinu po půlnoci tichomořského času. Když si všichni mohli rozepnout pásy, stevardky vstaly a začaly s prvními úkoly – roznést koktejly asi sto padesáti lidem ve výšce dvaceti čtyř tisíc stop při neustálém stoupání. Pilot mezitím naprogramoval autopilota na let ve výšce třiceti šesti tisíc stop a na východní směr. Několik cestujících – tedy ve skutečnosti nás jedenáct – usnulo. Někteří další možná dřímali (ale nespali dostatečně hluboce na to, aby je to uchránilo od toho, co se tu odehrálo) a zbytek byl vzhůru.“

„Budoval si hnízda,“ upřesnil Albert.

„Přesně tak. Budoval si hnízda!“ Jenkins se na chvíli odmlčel a pak dodal, nikoli bez dramatického přídechu: „A potom se to stalo!“

„Ale co se stalo, pane Jenkins?“ chtěl vědět Albert. „Máte nějakou představu?“

Jenkins dlouho neodpovídal, a když nakonec promluvil, jeho hlas už zdaleka nezněl tak pobaveně. Když ho Albert poslouchal, zjistil, že pod tou lehce teatrální maskou je Robert Jenkins vyděšený stejně jako on sám. Nevadilo mu to; stárnoucí autor detektivek v obnošeném sportovním saku mu tím připadal trochu skutečnější.

„Záhada zamčené místnosti vyžaduje dedukci v té nejčistší formě,“ prohlásil Jenkins. „Sám jsem pár takových příběhů napsal – abych byl naprosto upřímný, tak víc než pár – ale netušil jsem, že se v takovém příběhu osobně ocitnu.“

Albert se na něj podíval a nenapadla ho žádná odpověď. Náhodou si vzpomněl na jednu povídku s Sherlockem Holmesem, která se jmenovala „Strakatý pás“. Jedovatý had se v ní dostal do proslulé zamčené místnosti větrací šachtou. Nesmrtelný Sherlock nemusel ani budit všechny své mozkové buňky, aby tuhle záhadu rozlouskl.

I kdyby však byly zavazadlové schránky nad sedadly plné jedovatých hadů – nacpané jedovatými hady –, kam zmizela těla? Kde jsou ta těla? Znovu se do něj začal vkrádat strach, který přes nohy stoupal vzhůru k životně důležitým orgánům. Uvědomil si, že se v životě necítil být slavným pistolníkem Esem Kaussnerem méně než v téhle chvíli.

„Kdyby se jednalo pouze o letadlo,“ pokračoval Jenkins tiše, „dokázal bych najít vysvětlení – koneckonců si tím posledních pětadvacet let vydělávám na denní chléb. Chcete takové vysvětlení slyšet?“

„Jasně.“

„Tak dobře. Řekněme, že nějaká tajemná vládní organizace se rozhodla provést jistý pokus, v němž my sloužíme jako pokusné osoby. Účelem takového experimentu může být za daných okolností dokumentace účinků těžkého duševního a citového stresu na určitý počet průměrných Američanů. Vědci, kteří pokus provádějí, naplní kyslíkový systém letadla nějakým nezápašným hypnotikem –“

„Něco takovýho existuje?“ zeptal se uchváceně Albert.

„Existuje. Třeba diazalin nebo methoprominol. Vzpomínám si, když se čtenáři, kteří sami sebe považovali za ,seriózní‘, smáli při románech Saxe Rohmera s doktorem Fu Manchu. Nazývali je uvzdychanými melodramaty v té nejostudnější podobě.“ Jenkins pomalu zavrtěl hlavou. „Teď žijeme kvůli biologickému výzkumu a paranoidním zkratkovým organizacím, jako je CIA a DIA, ve světě, který mohl být nejhorším snem Saxe Rohmera.

Diazalin, což je v podstatě nervový plyn, by byl nejlepší. Má být velice rychlý. Když je vypuštěn do vzduchu, všichni usnou, kromě pilota, který má plynovou masku.“

„Ale –“ začal Albert.

Jenkins se usmál a zdvihl ruku. „Já vím, co chcete namítnout, Alberte, a můžu to vysvětlit. Dovolíte mi to?“

Albert přikývl.

„Pilot s letadlem přistane – dejme tomu na tajné přistávací dráze v Nevadě. Cestující, kteří byli v době uvolnění plynu do vzduchu vzhůru – a samozřejmě i stevardky – jsou vyneseni z letadla zlověstně vyhlížejícími muži v protichemických bílých oblecích. Cestující, kteří v té době spali – včetně nás dvou, můj mladý příteli – prostě pokračují ve spánku, i když poněkud hlubším než předtím. Pilot potom odstartuje, nastoupá do správné výšky a letadlo nasměruje. Zapne autopilota. Nad Skalnatými horami začínají účinky plynu mizet. Diazalin je takzvaná čistá droga, která nemá zjevné vedlejší účinky. Jinými slovy se po ní neprojevuje žádná kocovina. Pilot slyší přes palubní rozhlas slepou holčičku, která volá svou tetu. Ví, že vzbudí ostatní. Pokus může začít. Pilot vstane, odejde z kabiny a zamkne za sebou dveře.“

„Ale jak to udělá? Zvenku není na dveřích žádnej úchyt.“

Jenkins přezíravě mávl rukou. „To je ta nejjednodušší věc na světě, Alberte. Stačí kousek izolepy, lepkavou stranou ven. Když se dveře zevnitř zavřou na západku, jsou zamčené.“

V Albertově tváři se rozestřel obdivný úsměv, který vzápětí ztuhl. „Ale v tom případě by byl pilot někdo z nás.“

„Ano a ne. Podle mého scénáře je pilot skutečný pilot. Pilot, který je náhodou na palubě a údajně letí na volnou letenku do Bostonu. Pilot, který sedí v první třídě, necelých deset metrů od pilotní kabiny, když celá akce začne.“

„Kapitán Engle,“ zašeptal Albert vyděšeně.

Jenkins odpověděl potěšeným, samolibým tónem profesora geometrie, který právě napsal QED pod důkaz obzvláště těžkého teorému. „Kapitán Engle,“ přikývl.

Nikdo z nich si nevšiml, že je Rolák pozoruje lesklýma horečnatýma očima. Z kapsy na sedadle před sebou si vzal palubní časopis, stáhl z něj obal a začal ho pomalu trhat na dlouhé proužky. Pouštěl je na podlahu, kde se mu kolem hnědých mokasín vršily na proužky z koktejlového ubrousku.

Rty se mu neslyšně pohybovaly.

2

Kdyby Albert studoval Nový zákon, pochopil by, jak se musel cítit Šavel, jeden z nejhorlivějších pronásledovatelů raných křesťanů, když mu v Damašku spadly pomyslné šupiny z očí. S nadšeným obdivem zíral na Roberta Jenkinse a z mozku mu vyprchaly veškeré stopy po spánku.

Jistě, když se nad tím člověk zamyslel – nebo se za něj nad tím zamyslel někdo jako pan Jenkins, ať měl sebeošuntělejší sako – bylo to tak jasné, že se to nedalo přehlédnout. Většina cestujících a posádka letu 29 společnosti American Pride zmizela někde mezi Mohavskou pouští a Velkým rozvodím... ale jedním z těch, co zůstali, je čistě náhodou – jaké překvapení! – další pilot American Pride, který, podle vlastních slov, umí řídit tenhle typ letadla, stejně jako s ním přistát.

Jenkins pozorně Alberta sledoval a teď se usmál. Moc humoru v tom úsměvu ale nebylo. „Je to lákavý scénář, co?“

„Hned po přistání ho budeme muset zajmout,“ prohlásil Albert a usilovně si mnul tvář. „Vy, já, pan Gaffney a ten Anglán. Ten vypadá dost tvrdě. Akorát... co když v tom lítá taky? Třeba je to, já nevím, osobní strážce kapitána Engla. Čistě pro případ, že by si to někdo srovnal v hlavě tak jako vy.“

Jenkins už otvíral ústa k odpovědi, ale Albert ještě neskončil.

„Budem je muset nějak zadržet oba.“ Po těchto slovech předvedl panu Jenkinsovi, jak se pousmívá Eso Kaussner. Chladně, drsně, nesmlouvavě. Jako chlap, který je rychlejší než blesk a ví to o sobě. „Já možná nejsem nejchytřejší člověk na světě, pane Jenkins, ale laboratorní krysu nikomu dělat nebudu.“

„Jenže tohle neobstojí,“ zastavil ho Jenkins mírně.

Albert zamrkal. „Co?“

„Ten scénář, který jsem vám předložil. Ten neobstojí.“

„Ale... říkal jste –“

„Řekl jsem, že bych dokázal najít vysvětlení, kdyby se jednalo pouze o letadlo. A taky jsem je našel. A dobré. Kdyby to byl námět na knížku, vsadím se, že můj agent by to vzal. Bohužel nejde pouze o letadlo. Denver tam dole sice mohl být, ale všechna světla měl zhasnutá. Porovnával jsem naši cestovní trasu s časem na svých hodinkách a můžu vám říct, že nešlo jen o Denver. V té tmě nebylo vidět ani Omahu, ani Des Moines, chlapče. Ve skutečnosti jsem neviděl vůbec žádná světla. Žádné farmy, žádné sklady obilí ani jiné sklady, žádné velké mimoúrovňové dálniční křižovatky. To všechno je v noci vidět, jak jistě víte, při tom novém intenzivním osvětlení dokonce velice dobře, i když je člověk téměř šest mil nad tím. Země je naprosto temná. Já skutečně věřím, že může existovat vládní úřad, který je tak neetický, aby nás omámil drogou a sledoval naše reakce. Alespoň hypoteticky. Nevěřím ale, že by nějaká vlivná vládní organizace dokázala přesvědčit všechny po celé délce naší trasy, aby zhasli světla pro pouhé posílení iluze, že jsme naprosto osaměli.“

„Možná je to všechno podfuk,“ napadlo Alberta. „Možná, že pořád sedíme na zemi a všechno, co vidíme, nám prostě promítaj. Jednou jsem viděl podobnej film.“

Jenkins pomalu a lítostivě zavrtěl hlavou. „Ten film byl určitě zajímavý, ale nevěřím, že by to šlo ve skutečném životě. Tedy pokud naše hypotetická tajná organizace nevyvinula širokoúhlou trojrozměrnou obrazovku. Ať už se děje cokoli, neděje se to jen uvnitř letadla, Alberte, a tady se nám naše dedukce hroutí.“

„Ale co ten pilot?!“ namítl Albert rozrušeně. „Jak to, že se náhodou objevil ve správnej čas na správným místě?“

„Sledujete baseball, Alberte?“

„Co? Ne. Teda někdy koukám v televizi na Dodgers, ale žádnej velkej fanda nejsem.“

„Tak já vám povím o nejúžasnějším statistickém záznamu ve hře, která si na statistiky skutečně potrpí. V roce 1957 doběhl Ted Williams po odpálkování šestnáckrát za sebou v šesti zápasech. V roce 1941 pálkoval Joe DiMaggio bezchybně v šestapadesáti zápasech v řadě, ale jeho výkon bledne v porovnání s pravděpodobností dosažení Williamsova výkonu, která je jedna ku dvěma miliardám. Baseballoví fanoušci rádi tvrdí, že DiMaggiovu šňůru už nikdo nikdy nepřekoná, ale já s tím nesouhlasím. Naproti tomu bych se klidně vsadil, že i kdyby se baseball hrál ještě dalších tisíc let, Williamsových šestnáct doběhů vydrží.“

„A to všechno znamená co?“

„To znamená, že podle mě je dnešní přítomnost kapitána Engla na palubě víceméně náhodná, stejně jako Williamsových šestnáct doběhů. A když zvážím naši situaci, tak je to skutečně velice šťastná náhoda. Kdyby se život podobal detektivce, Alberte, kde se shoda náhod nepřipouští a žádná naděje nevydrží příliš dlouho, bylo by všechno mnohem logičtější. Já ale přišel na to, že ve skutečném životě není náhoda výjimkou, ale pravidlem.“

„Tak co se to teda děje?“ zašeptal Albert.

Jenkins dlouze a ustaraně vzdychl. „Bohužel nejsem ten pravý, kdo by vám dokázal odpovědět. Škoda, že na palubě není Larry Niven nebo John Varley.“

„Co je to za chlápky?“

„Spisovatelé sci-fi,“ odpověděl Jenkins.

3

„Vy zřejmě nečtete science fiction, že ne?“ zeptal se zničehonic Nick Hopewell. Brian se otočil. Od chvíle, kdy převzal řízení letadla, a to bylo téměř před dvěma hodinami, seděl Nick tiše na navigátorově sedačce a beze slova naslouchal, jak se Brian snaží spojit se s někým – s kýmkoli – na zemi nebo ve vzduchu.

„Jako kluk jsem do ní byl blázen,“ řekl Brian. „A vy?“

Nick se usmál. „Asi tak do osmnácti jsem pevně věřil, že svatá Trojice se skládá z Roberta Heinleina, Johna Christophera a Johna Wyndhama. Jak jsem tu teď tak seděl, promítal jsem si všechny ty staré příběhy a myslel na takové ty exotické věci jako časové a prostorové skoky a nájezdy mimozemšťanů.“

Brian přikývl. Ulevilo se mu; bylo příjemné vědět, že není jediný, kdo si připouští tyhle šílené myšlenky.

„Ale my v podstatě nemáme možnost zjistit, jestli tam dole něco zůstalo, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Brian. „To nemáme.“

Nad Illinois se nízká oblačnost roztrhala a hluboko pod letadlem jim umožnila pohled na velký kus země. Brian si byl jistý, že je to stále ještě země – Skalnaté hory vypadaly příjemně povědomě i z výšky šestatřiceti tisíc stop – ale kromě toho už si nebyl jistý ničím. Nízká oblačnost se může držet až do Bangoru. Pokud ovšem nemá spojení se zemí, nemá ani žádnou možnost, jak to zjistit. Brian si přehrával v hlavě celou řadu možných scénářů a ten nejhorší byl, že až vyletí z mraků, zjistí, že všechny stopy po lidstvu – včetně letiště, kde chtěl přistát – úplně zmizely. Kam potom tenhle stroj navede?

„Ze všeho nejtěžší mi vždycky připadalo čekání,“ konstatoval Nick.

Z čeho všeho? zeptal se v duchu Brian, ale nahlas otázku nevyslovil.

„A co kdybyste sestoupil asi tak do pěti tisíc stop?“ navrhl Nick. „Jen bychom se krátce podívali. Třeba by nás pohled na pár malých měst a mezistátních dálnic trochu uklidnil.“

Brian už o tom uvažoval. Velice toužebně o tom uvažoval. „Je to lákavé,“ kývl, „ale nejde to.“

„Proč?“

„Naprostou prioritou je pro mě zodpovědnost za cestující, Nicku. Pravděpodobně by podlehli panice, i kdybych jim předem oznámil, co se chystám udělat. Teď myslím zvlášť na našeho hlučného přítele, který má tu naléhavou schůzku v Pru. Toho, kterému jste kroutil nosem.“

„S tím bych si poradil. I s dalšími, kteří by se vztekali.“

„Tím jsem si jistý, ale stejně necítím potřebu je zbytečně děsit. Nakonec stejně všechno zjistíme. Ve vzduchu nemůžeme zůstat věčně.“

„To je pravda,“ přitakal Nick suše.

„I tak bych to mohl zkusit, kdybych měl jistotu, že se ve čtyřech nebo pěti tisících stop dostanu pod mraky, jenže bez spojení se zemí nebo s ostatními letadly nemám žádnou jistotu. Nevím dokonce ani to, jaké je tam dole počasí, a to už vůbec nemluvím o dalších běžných věcech. Můžete se mi klidně smát, jestli chcete –“

„Já se nesměju, příteli. Do smíchu mám hodně daleko, věřte mi.“

„Takže řekněme, že nás postihla časová diskontinuita jako v nějakém sci-fi románu. A kdybych šel dolů pod mraky a tam bychom uviděli stádo brontosaurů, jak se popásá na farmě nějakého Johna, vzápětí by nás roztrhal na kusy cyklon nebo bychom se upekli v elektrické bouři.“

„Vážně si myslíte, že je to možné?“ zeptal se Nick. Brian se na něj pozorně zahleděl, aby zjistil, jestli ta otázka nebyla jízlivá. Nevypadal na to, ale těžko říct. Britové jsou přece známi svým smyslem pro suchý humor, ne?

Brian mu chtěl vyprávět, že jednou něco podobného viděl v Zóně soumraku, ale vzápětí usoudil, že by to jeho důvěryhodnosti nijak nepomohlo. „Je to dost nepravděpodobné, ale napadlo to vás – prostě nevíme, co nás čeká. Třeba můžeme v někdejší severní části státu New York narazit na nově vzniklou horu. Nebo se srazit s dalším letadlem. Sakra, nebo s raketoplánem. Jestli nakonec jde o časový skok, můžeme být stejně dobře v budoucnosti jako v minulosti.“

Nick se podíval z okna. „Vypadá to, že oblohu máme víceméně pro sebe.“

„Tady nahoře ano. Ale dole, kdo ví? Právě tohle je pro linkového pilota velice nebezpečná situace. Jestli se mraky neroztrhají, přeletím Bangor, otočím to nad Atlantikem a pak se dostanu pod ně. Při sestupu nad vodou budeme mít lepší vyhlídky na bezpečné přistání.“

„Ale v tuhle chvíli prostě musíme letět dál.“

„Přesně tak.“

„A čekat.“

„Správně.“

Nick vzdychl. „No, vy jste kapitán.“

Brian se usmál.

„To už je potřetí za sebou.“

4

Hluboko v příkopech vyrytých do dna Tichého a Indického oceánu jsou ryby, které žijí a umírají, aniž kdy uvidí nebo ucítí slunce. Tahle bájná stvoření se vznášejí v hlubinách jako přízračné balony, osvětlené zevnitř vlastní září. Přestože vypadají křehce, jsou ve skutečnosti zázraky biologické stavby a odolávají tlakům, které by člověka v okamžiku zploštily na tloušťku okenní tabulky. Jejich velká odolnost, nicméně, je také jejich velkou slabostí. Vězni ve svých vlastních odlišných tělech, navždy uzavřeni v temných hloubkách. Pokud jsou tato stvoření chycena a vytažena na povrch, ke slunci, prostě explodují. Neničí je vnější tlak, ale jeho nepřítomnost.

Craig Toomy vyrůstal ve vlastním temném příkopu a žil ve vlastní atmosféře velkého tlaku. Jeho otec byl vysokým úředníkem Bank of America, který pobýval dlouho mimo domov a byl dokonalou karikaturou veleúspěšného muže. Své dítě vedl stejně úporně a nemilosrdně, jako vedl sám sebe. Pohádky na dobrou noc, které mu vyprávěl, Craiga děsily. Nebylo to nijak překvapivé, protože děs a hrůza byly přesně pocity, které v něm chtěl vyvolat. Ústředními bytostmi pohádek byly příšerní časožrouti.

Jejich prací, jejich životním posláním (ve světě Rogera Toomyho mělo všechno svůj úkol, všechno muselo plnit své životní poslání), bylo lovit děti, které marní čas. Když bylo Craigovi sedm let, byl stejně jako jeho tatínek prototypem úspěšného člověka. Byl rozhodnutý, že jeho časožrouti nikdy nedostanou.

Vysvědčení, na kterém nebyly samé jedničky, bylo naprosto nepřijatelné. Samé jedničky byly tématem přednášek plných hrůzných obrazů ze života kopáčů a popelářů a horší známka měla za následek trest – obvykle týdenní domácí vězení. V kritickém týdnu směl Craig pouze do školy a na jídlo. Pro slušné chování prostě neexistoval žádný odklad. Naopak mimořádný výsledek – když třeba Craig vyhrál desetiboj v soutěži tří škol – nebyl nikdy oceněn odpovídající pochvalou. Když Craig ukázal otci medaili, kterou při této příležitosti dostal – před shromážděním všech studentů – otec na ni krátce pohlédl, něco zabručel a vrátil se ke svým novinám. Když zemřel na infarkt, Craigovi bylo devět. V podstatě se mu ulevilo.

Matka byla alkoholička, která omezovala pití jen ze strachu před člověkem, za něhož se provdala. Když byl Roger Toomy bezpečně pod zemí, kde ji nemohl hledat a rozbíjet lahve nebo ji fackovat a kázat, ať se proboha sebere, začala Catherine Toomyová plnit své životní poslání skutečně svědomitě. Střídavě svého syna dusila láskou a mrazila odmítáním, podle toho, kolik džinu jí probublávalo v krevním oběhu. V den Craigových desátých narozenin mu vložila mezi dva prsty u nohou velkou kuchyňskou zápalku, zapálila ji a zpívala „Happy Birthday To You“, zatímco plamínek se pomalu blížil k prstům. A řekla mu, že když se tu zápalku pokusí setřást nebo odkopnout, okamžitě ho dá do sirotčince. Hrozba sirotčincem byla tím častější, čím byla Catherine Toomyová opilejší. „Stejně tě tam musím šoupnout,“ řekla mu, když zapalovala zápalku, která mu trčela mezi prsty jako hubená dortová svíčka. „Seš stejnej jako tvůj táta. Ten nevěděl, co je to sranda, a ty to taky nevíš. Seš otravnej, chlapečku.“ Když dozpívala, sfoukla zápalku trčící mezi ukazovákem a prostředníkem Craigovy pravé nohy, kde už měl lehce ožehnutou pokožku. Craig nicméně nikdy nezapomněl na žlutý plamínek, kroutící se a černající dřívko a vzrůstající žár, to vše doprovázené matčiným opileckým krákoráním.

Tlak.

Tlak v příkopech.

Craig Toomy dál nosil samé jedničky a dál trávil spoustu času ve svém pokoji. Místnost, která bývala jeho Coventry, se stala jeho útočištěm. Většinou tam studoval, ale někdy – když bylo hodně zle, když se cítil přitlačen ke zdi – bral jeden dopisní papír za druhým a trhal je na úzké proužky. Zíral doprázdna, zatímco se mu proužky papíru třepotavě snášely k nohám. Nestávalo se to však příliš často. Tehdy ještě ne.

Při ukončení střední školy byl tím, kdo pronášel řeč na rozloučenou. Jeho matka nepřišla. Byla opilá. Na Kalifornské univerzitě v Los Angeles absolvoval management jako devátý z ročníku. Matka nepřišla. Byla mrtvá. V temném příkopu, který vedl jeho srdcem, si Craig hýčkal jistotu, že si pro ni konečně přišli časožrouti.

Byl zařazen do zaškolovacího programu pro vysoké úředníky kalifornské Desert Sun Banking Corporation. Nebylo nijak překvapivé, že si vedl velice dobře; byl koneckonců stavěn na samé jedničky, byl stavěn na život ve vysokém tlaku závratných hlubin. A někdy, po nějakých malých neúspěších (a tehdy, před pouhými pěti lety, byly všechny neúspěchy malé), se vracíval do svého bytu ve Westwoodu, necelé půl míle od bytu v nájemním domě, kde bydlel po rozvodu Brian Engle, a celé hodiny trhal papíry na úzké proužky. Tyhle záchvaty byly čím dál častější.

Během oněch pěti let Craig závratným tempem budoval svou kariéru. V kuloárech se proslýchalo, že by se mohl stát nejmladším viceprezidentem ve čtyřicetileté zářné historii společnosti. Některé ryby jsou však stavěné jen na určitý stupeň vzestupu, a pokud tuto hranici překročí, explodují.

Před osmi měsíci dostal Craig svůj první samostatný velký projekt – ve společnosti vlastně ekvivalent diplomové práce na univerzitě. Zadal mu ho odbor dluhopisů. Dluhopisy – zahraniční a méněcenné (často bývaly totožné) – byly Craigovou specialitou. Projekt navrhoval zakoupení omezeného počtu sporných jihoamerických dluhopisů – občas nazývaných špatné dluhopisy – podle pečlivě připraveného plánu. Teoreticky to bylo poměrně rozumné, ovšem za předpokladu vymahatelných pojistek a mnohem větších daňových úlev pro daň z prodeje. Takový nákup by pak měl ve výsledku přinést zisk. (Strýček Sam se mohl přetrhnout, aby zachránil celkovou strukturu jihoamerické zadluženosti před zhroucením). Prostě se to muselo provést opatrně.

Craig Toomy předložil odvážný plán, který nadzdvihl mnohá obočí. Soustředil se na velký nákup různých argentinských dluhopisů, které byly obecně považovány za nejhorší ze špatných. Vášnivě a přesvědčivě hájil svůj plán a za pomoci fakt, čísel a grafů dokazoval své tvrzení, že argentinské dluhopisy jsou mnohem solidnější, než se jeví. Prohlašoval, že Desert Sun se může v jediném okamžiku stát nejdůležitějším – a nejbohatším – nákupčím zahraničních dluhopisů na americkém západě. Vydělané peníze, říkal, nebudou tak důležité jako dlouhodobá kredibilita, kterou získají.

Po dlouhé a místy velice bouřlivé rozpravě dostal Craigův plán zelenou. Tom Holby, starší viceprezident, si poté vzal Craiga stranou, aby mu poblahopřál... a aby ho varoval. „Jestli tohle dopadne na konci fiskálního roku podle vašeho očekávání, budou vás všichni milovat. Jestli ne, připravte se na hodně bouřlivou atmosféru. Řekl bych, že příštích několik měsíců je příhodným časem k budování nějakého protibouřkového přístřešku.“

„Ten nebudu potřebovat, pane Holby,“ řekl Craig sebevědomě. „Po tomhle všem budu potřebovat spíš rogalo. Bude to nákup století – jako když v garážovém výprodeji objevíte diamanty. Jen počkejte a uvidíte.“

Toho večera přišel domů brzy, a hned jak za sebou zavřel dveře a zamkl je na tři západy, sebevědomý úsměv se mu z obličeje vytratil. Nahradil ho nejistě prázdný výraz. Cestou domů si nakoupil časopisy. Odnesl si je do kuchyně, úhledně si je vyrovnal na stole a začal je trhat na dlouhé úzké proužky. Tím se zabýval více než šest hodin, dokud mu kolem nohou na podlaze neležely roztrhaný Newsweek, Time a U.S. News & World Report. Mokasíny od Gucciho vidět nebylo. Craig vypadal jako jediný člověk, který přežil výbuch v továrně na konfety.

Dluhopisy, které navrhl nakoupit – zvláště argentinské dluhopisy – byly daleko rizikovější, než připouštěl. Svůj návrh prosadil jen proto, že některé skutečnosti přehnal, jiné potlačil... a něco prostě jen vytahal z rukávu. A nebylo toho málo. Pak přišel domů, několik hodin trhal časopisy na proužky a přemýšlel, proč to udělal. Nevěděl o rybách, které žijí v hlubokých příkopech a umírají, aniž kdy viděly slunce. Netušil, že existují ryby i lidé, které neděsí tlak, ale jeho absence. Věděl jen, že podlehl neodolatelnému nutkání nakoupit ty dluhopisy, nalepit si terč na vlastní čelo.

A teď se měl v Prudential Center v Bostonu setkat se zástupci pěti velkých bankovních společností, kteří budou podrobně porovnávat své poznámky, spekulovat o budoucnosti světového trhu s dluhopisy, diskutovat o nákupech za posledních šestnáct měsíců a výsledcích těchto nákupů. A než skončí první den konference, všichni budou vědět to, co Craig Toomy ví už tři měsíce: dluhopisy, které nakoupil, mají teď hodnotu méně než šest centů z jednoho dolaru. A zanedlouho poté zjistí vedení Desert Sun zbytek pravdy: že nakoupil více než třikrát tolik, než byl oprávněn nakoupit. Kromě toho investoval do nákupu i všechny své osobní úspory... ale to nikoho zajímat nebude.

Kdo ví, jaké pocity má ryba, kterou chytí v hlubinách a vytáhnou na povrch ke slunci, o jehož existenci neměla ponětí? Není přinejmenším možné, že poslední okamžiky jejího života jsou spíše extatické než hrůzné? Že si nakonec uvědomí ten drtivý tlak, ještě než se rozpadne? Že si v posledních vteřinách života v jakémsi radostném vytržení pomyslí – tedy pokud ryba vůbec může myslet – Konečně jsem zbavena té strašlivé tíže!? Zřejmě ne. Ryba z tak temných hlubin patrně vůbec nic necítí, alespoň ne tak, jak to chápeme my, a určitě nemyslí... na rozdíl od lidí.

Po nástupu na palubu letadla do Bostonu však Craiga Toomyho místo strachu z nepříjemností ovládl pocit nekonečné úlevy a jakéhosi hektického hrůzného štěstí. Věděl, že exploduje, ale zjistil, že je mu to úplně jedno. Ve skutečnosti se na to těšil. Cítil, jak mu cestou k povrchu polevuje tlak na celém těle. Poprvé za mnoho týdnů neměl potřebu trhat papíry. Usnul, ještě než letadlo začalo pojíždět, a spal jako miminko, dokud ten slepý fracek nezačal vřeštět.

A teď mu řeknou, že je všechno jinak, ale k tomu prostě nesmí dojít. To nemůže dovolit. Chytili ho do sítě, cítil závrať z toho, jak ho vytahují, cítil napětí kůže, která se snažila vyrovnat se změnou tlaku. Teď si to přece nemůžou rozmyslet a hodit ho zpátky do hlubin.

Bangor?

Bangor ve státě Maine?

To ne. To tedy opravdu ne.

Craig Toomy okrajově vnímal, že většina lidí z letadla zmizela, ale bylo mu to jedno. Nebylo to pro něj důležité. Nebyli součástí toho, čemu jeho otec s oblibou říkával VELKÝ OBRAZ. Naopak schůzka v Pru součástí VELKÉHO OBRAZU byla.

Ten debilní nápad odklonit let do Bangoru... čí to byl vlastně vůbec nápad?

Samozřejmě pilotův. Englův. Nápad takzvaného kapitána.

Co ten Engle? Vlastně by mohl být součástí VELKÉHO OBRAZU. Ve skutečnosti by to mohl být NEPŘÁTELSKÝ AGENT. Tohle podezření Craig pojal v okamžiku, kdy Engle začal mluvit z reproduktorů, ale měl vůbec v tomhle případě zapotřebí zabývat se nějakým podezřením? Ne, rozhodně ne. Raději poslouchal rozhovor toho hubeného kluka s tím člověkem v obnošeném sportovním saku. Vkus měl tedy příšerný, ale podle Craiga Toomyho mluvil velice rozumně... aspoň do určité chvíle.

Ale v tom případě by byl pilot někdo z nás, řekl ten kluk.

Ano a ne, odpověděl chlápek v tom příšerném sportovním saku. Podle mého scénáře je pilot skutečný pilot. Pilot, který je náhodou na palubě a údajně letí na volnou letenku do Bostonu. Pilot, který sedí v první třídě, necelých deset metrů od pilotní kabiny.

Jinými slovy Engle.

A ten druhý chlápek, ten, který zkroutil Craigovi nos, v tom jasně jede s ním, dělá mu ochranku před každým, kdo to náhodou prokoukne.

Table of Contents

PŘESNĚ O PŮLNOCI

NĚKOLIK SLOV PŘEKLADATELE

JEDNA PO PŮLNOCI

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ