Pro Tabby. Stále.

Copyright © 2010 by Stephen King

Original English title: FULL DARK, NO STARS

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2011

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2018

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-034-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-035-4 (mobi)

OBSAH

1922

Velký řidič

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

PRODLUŽOVÁNÍ ČASU

DOBRÉ MANŽELSTVÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

DOSLOV

1922

11. dubna 1930

Hotel Magnolie

Omaha, Nebraska

KAŽDÉMU, KOMU SE TO DOSTANE DO RUKOU:

Jmenuji se Wilfred Leland James a toto je moje doznání. V červnu roku 1922 jsem zavraždil svoji manželku Arlettu Christinu Wintersovou-Jamesovou a jejího těla se zbavil tak, že jsem ho vhodil do staré studny. S tímto zločinem mi pomáhal syn Henry Freeman James, ale bylo mu čtrnáct let, takže nenesl odpovědnost. Přinutil jsem ho k tomu lstí, protože jsem v něm živil strach, a jeho zcela přirozené námitky jsem během dvou měsíců umlčel. Lituji toho víc než samotného zločinu, a to z důvodů, které v této listině uvedu.

Zločinu jsem se dopustil a sobě tak přivodil věčné zatracení kvůli sto akrům dobré půdy v Hemingford Homu v Nebrasce. Manželka je zdědila po svém otci Johnu Henrym Wintersovi. Přál jsem si přičlenit tuto půdu k našim polím, která v roce 1922 čítala osmdesát akrů. Moje manželka, které farmářský život nikdy nevoněl (ani to, že je farmářovou manželkou), si ji přála prodat Farringtonově společnosti za hotové. Když jsem se jí zeptal, jestli opravdu chce bydlet v sousedství Farringtonových prasečích jatek, odpověděla mi, že můžeme prodat nejen půdu po jejím otci, ale i celou naši farmu – která patřila mému otci a předtím zase jeho otci! Když jsem se jí zeptal, co bychom asi dělali s penězi, kdybychom zůstali bez půdy, řekla, že bychom se mohli přestěhovat do Omahy nebo dokonce do St. Louis a otevřít si tam obchod.

„Já v Omaze nikdy žít nebudu,“ odpověděl jsem. „Města jsou pro hlupáky.“

Je to ironické vzhledem k tomu, kde žiju teď, ale tady nezůstanu dlouho. Vím to, stejně jako vím, odkud se berou zvuky, které slýchám v ostění. A vím, kde se ocitnu, až moje pozemská pouť skončí. Zajímalo by mě, jestli může být peklo horší než Omaha. Možná je peklo stejné jako Omaha, akorát bez pěkné krajiny okolo. Je to jenom kouřící pustina čpící sírou, plná ztracených duší, jako jsem já.

Kvůli té stovce akrů jsme se hádali do krve celou zimu a jaro roku 1922. Henry uvízl mezi námi, ale stranil spíš mně. Podobou byl sice po matce, ale po mně zdědil lásku k půdě. Ve všem si dal říct a nikdy nebyl zpupný jako jeho matka. Pořád dokola jí říkal, že nechce žít v Omaze ani jiném městě a že tam půjde, jenom když se my dva dohodneme. Což se nemohlo stát.

Přemýšlel jsem, že půjdu k soudu, protože jsem byl přesvědčený, že jako manželovi mi každý zdejší soud potvrdí právo rozhodovat, jak a k čemu se půda využije. Jenomže mě něco zadrželo. Ne že bych měl strach, že nás sousedi pomluví, vesnické klepy mi byly fuk. Bylo v tom něco jiného. Já ji totiž začal nenávidět. Začal jsem si přát, aby byla mrtvá, a právě tohle mě zadrželo.

Věřím, že v každém člověku je ještě někdo jiný, cizinec, Intrikán. A věřím, že v březnu 1922, kdy bylo nebe v hemingfordském okrese bílé a všechna pole se proměnila v bahnitou sněhovou břečku, Intrikán ve farmáři Wilfredu Jamesovi vynesl nad mojí ženou rozsudek a rozhodl o jejím osudu. Cítil jsem v tom taky jakousi biblickou spravedlnost. V bibli přece stojí, že nevděčné dítě je jako hadí zub, ale věčně nespokojená a nevděčná manželka otráví muže mnohem hůř.

Nejsem žádná zrůda. Snažil jsem se ji před Intrikánem zachránit. Řekl jsem jí, že jestli se nedohodneme, měla by odjet k matce do Lincolnu, což je asi šedesát mil na západ – to je dištanc tak akorát, protože to ještě není rozvod, ale je jasné, že svazek manželský se rozpadá.

„Abych ti nechala půdu po otci, co?“ odsekla a pohodila hlavou. To drzé pohazování hlavou jsem začal nesnášet, vypadala jako nezvedený poník, a stejně tak si odfrkávala, to si nikdy neodpustila. „Na to zapomeň, Wilfe.“

Pověděl jsem jí, že od ní tu půdu koupím, když nedá jinak. Trvalo by mi to nějakou dobu – osm let, možná deset – ale splatil bych jí to do desetníku.

„Malý příjem je horší než žádný,“ odpověděla (a zase si odfrkla a pohodila hlavou). „To ví každá žena. Farringtonova společnost mi zaplatí všechno najednou a jejich představa o pořádné sumě je rozhodně mnohem velkorysejší než tvoje. A v Lincolnu nikdy žít nebudu. Není to město, ale jenom vesnice, kde je víc kostelů než baráků.“

Chápete moji situaci? Vidíte, že mě zahnala do kouta? Copak si od vás nezasloužím aspoň trochu soucitu? Ne? Tak si poslechněte tohle.

Začátkem dubna toho roku – dneska je to přesně osm let, pokud vím – ke mně přišla celá načančaná a vymóděná. Skoro celý den byla v „salónu krásy“ v McCooku a vlasy jí visely kolem obličeje v tlustých kudrnách, které mi připomínaly role záchodového papíru, co mívají v hotelech a penzionech. Prý dostala nápad. Prý bychom měli Farringtonovu kombinátu prodat těch sto akrů i s farmou. Byla přesvědčená, že od ní koupí všechno, jenom aby se dostali na tu otcovu půdu, protože přiléhala k železnici (v tom měla nejspíš pravdu).

„A potom,“ pokračovala ta drzá opice, „si můžeme peníze rozdělit, rozvést se a začít nový život každý po svém. Oba přece víme, že tohle chceš.“ Jako by to ona nechtěla.

„Aha,“ řekl jsem (jako bych se nad tím nápadem vážně zamyslel). „A u koho zůstane kluk?“

„Samozřejmě u mě,“ vykulila oči. „Čtrnáctiletý chlapec potřebuje být s matkou.“

Ještě ten den jsem začal zpracovávat Henryho a vyprávěl mu o matčině nejnovějším plánu. Seděli jsme na seníku. Nasadil jsem co nejsmutnější obličej a mluvil co nejsmutnějším hlasem. Líčil jsem mu v nejčernějších barvách, jak bude jeho život vypadat, pokud matce dovolíme ten plán uskutečnit: že nebude mít farmu ani otce, že se ocitne v mnohem větší škole, že všechny kamarády (které většinou zná od dětství) tu bude muset nechat, že v té nové škole si bude muset vybojovat místo mezi úplně cizími kluky, kteří se mu budou posmívat a pokřikovat na něj, že je vesnickej buran. A na druhou stranu jsem mu zdůrazňoval, že kdybychom si všechnu půdu nechali, určitě bychom do roku 1925 dokázali splatit hypotéku u banky, pak žili spokojeně bez dluhů a dýchali čistý vzduch, místo abychom se od rána do večera dívali na prasečí střeva plující potokem, který je dnes krásně čistý. „Tak co chceš ty?“ zeptal jsem se, když jsem mu ten obrázek vykreslil do všech podrobností.

„Zůstat tu s tebou, tati,“ řekl. Po tvářích se mu koulely slzy jako hráchy. „Proč máma musí být taková… taková…“

„Jen do toho,“ pobídl jsem ho. „Pravda není nadávka, synu.“

„Taková mrcha!“

„Protože většina ženských je taková,“ řekl jsem. „Mají to odjakživa v povaze. Otázka je, co s tím uděláme.“

Jenže Intrikán uvnitř si už vzpomněl na starou studnu za kravským chlévem, kterou jsme používali pouze na splašky, protože byla moc mělká a kalná – jenom sedm metrů hluboká, v podstatě žumpa. Zbývala jenom otázka, jak ho do toho zapojit. A já ho musel zapojit, to určitě chápete. Mohl jsem zabít manželku, ale musel jsem ušetřit svého milého syna. K čemu by mi bylo vlastnit sto osmdesát akrů – nebo tisícovku –, kdybych se o ně neměl s kým podělit, a komu je předat?

Předstíral jsem, že uvažuji o Arlettině šíleném plánu a nechám proměnit úrodnou půdu v prasečí jatka. Požádal jsem ji, aby mi dala čas, abych si na tu představu zvykl. Souhlasila. A další dva měsíce jsem zpracovával Henryho, aby si zvykl na naprosto jinou představu. Nebylo to tak těžké, jak by se mohlo zdát. Zdědil po matce vzhled (ženský vzhled je jako med, který má muže nalákat do úlu plného žihadel, to známe), ale už ne tu její bezbožnou tvrdohlavost. Bylo jen zapotřebí vykreslit mu obrázek života, jaký by vedl v Omaze nebo St. Louis. Naznačil jsem, že matku možná ani tahle dvě přelidněná mraveniště nemusí uspokojit a třeba si řekne, že je jí dobré jedině Chicago. „A najednou bys zjistil, že chodíš na střední s černejma negrama.“

Syn vůči matce ochladl. Několikrát se pokusila jeho náklonnost znovu získat – vždycky neobratně a pokaždé ji odmítl, až jejich vzájemné vztahy klesly na bod mrazu. Radoval jsem se z toho (tedy spíš Intrikán ve mně). Začátkem června jsem jí řekl, že po zralé úvaze jsem se rozhodl, že jí bez boje nikdy nedovolím prodat těch sto akrů. Že rodinu klidně přivedu na mizinu a zničím nás, pokud to jinak nepůjde.

Zachovala klid. Prý si najme právníka (protože jak víme, zákon stojí na té straně, která ho platí). Tohle jsem předvídal. A usmíval jsem se tomu! Protože takového právníka by nemohla zaplatit. To už jsem držel pevně v ruce tu trochu hotových peněz, které jsme doma měli. Henry dokonce vysypal prasátko, když jsem ho poprosil, aby nemohla sáhnout ani na tenhle zdroj, i když ubohý. Ona samozřejmě odjela do kanceláře Farringtonovy společnosti v Delandu, protože si byla docela jistá (já teda taky), že kvůli vyhlídce na slušný zisk za ni zaplatí i advokátní poplatky.

„Oni zaplatí a ona vyhraje,“ řekl jsem Henrymu na seníku, kde jsme se obvykle scházeli, abychom si popovídali. Nebyl jsem si tím úplně jistý, ale už jsem dospěl k rozhodnutí, které bych však ještě nenazýval plánem.

„Ale tati, to není fér!“ vykřikl. Jak tam seděl v tom seně, vypadal mnohem mladší, spíš na deset než čtrnáct let.

„Život nikdy není fér,“ poučil jsem ho. „Někdy člověku nezbyde než si to, co potřebuje, prostě vzít. I když tím někomu ublíží.“ Odmlčel jsem se a bedlivě se mu zahleděl do tváře. „I když někdo umře.“

Zbledl jako stěna. „Tati!“

„Kdyby zmizela,“ pokračoval jsem, „všechno by zůstalo, jak to je. Všechny hádky by přestaly. Žili bychom tu v klidu a míru. Nabídl jsem jí všechno, co můžu, aby v míru odešla, jenže ona nechce. Zbývá mi už jenom jedno. Teda nám zbývá už jenom jedno.“

„Ale já ji mám rád!“

„Já ji mám taky rád,“ ujistil jsem ho. Možná tomu nebudete věřit, ale byla to pravda. Nenávist, kterou jsem k ní v tom roce 1922 cítil, byla větší, než jakou může muž k ženě cítit, pokud v ní není taky láska. Arletta byla sice zatrpklá a umíněná ženská, ale kromě toho i temperamentní. Naše „manželské vztahy“ nikdy neustaly, i když od té doby, co jsme se začali hádat kvůli těm stu akrům, připomínaly naše potyčky ve tmě spíš páření divokých zvířat.

„Nemusí ji to bolet,“ nadhodil jsem. „A až bude po všem… tak…“

Vyvedl jsem ho ze stodoly a ukázal mu starou studnu. Propukl v pláč. „Ne, tati. To ne. Ať si dělá, jak chce.“

Ale když se Arletta vrátila z Delandu (Harlan Cotterie, náš nejbližší soused, ji svezl pořádný kus cesty svým fordem, takže šla pěšky jenom poslední dvě míle) a Henry ji prosil, aby „s tím přestala a my mohli být zase rodina“, ztratila trpělivost, vrazila mu facku a řekla mu, aby přestal kňučet jako pes.

„Otec tě nakazil tou svou ustrašeností. Vlastně něčím horším, nakazil tě chtivostí.“

Jako by se toho hříchu sama nedopustila!

„Advokát mě ujistil, že půda je moje a můžu si s ní dělat, co chci, a já ji prodám. Pokud jde o vás dva, můžete si tu sedět ve smradu z připálených prasat, sami si vařit a sami si stlát. Ty, synu, se můžeš celé dny plahočit na poli a po nocích si číst ty jeho věčné knížky. Nebyly mu k ničemu, ale ty z nich možná něco vytřískáš. Kdo ví?“

„Mami, to není fér!“

Dívala se na svého syna, jako by to byl cizinec, který se odvážil sáhnout jí na loket. Srdce mi poskočilo radostí, když jsem si všiml, že jí oplácí stejně ledovým pohledem. „Můžete táhnout k čertu, oba. Pokud jde o mě, já pojedu do Omahy a otevřu si tam obchod s oblečením. To je zase moje představa o tom, co je fér.“

Tenhle rozhovor se odehrál na prašném dvoře mezi domem a stodolou a to o férovosti bylo její poslední slovo. Rázně přešla dvůr, až se jí od elegantních městských střevíců prášilo, vešla do domu a práskla dveřmi. Henry se otočil a podíval se na mě. V koutku úst měl krev a dolní ret mu opuchal. Vztek v jeho očích patřil k té ryzí, syrové odrůdě, jaká se může zrodit jenom v dospívajících dětech. Je to vztek, který nehledí na oběti. Přikývl. Já přikývl stejně vážně, ale Intrikán ve mně se usmíval.

Ta facka byla její rozsudek smrti.

Za dva dny jsme se s Henrym sešli v mladé kukuřici a já viděl, že znovu ochabl. Nijak mě to nepřekvapilo ani nezaskočilo. Roky mezi dětstvím a dospělostí jsou bouřlivé, a kdo je prožívá, točí se jako korouhvička, jakou si někteří farmáři na Středozápadě stavívali na vršek obilné sýpky.

„Nemůžeme to udělat,“ řekl. „Tati, ona žije v bludu. A Shannon říká, že ten, kdo umře v bludu, půjde do pekla.“

Bůh zatrať ten metodistický kostel i ten jejich kroužek mladých metodistů, pomyslel jsem si…, ale Intrikán se jen usmál. Dalších deset minut jsme v zelené kukuřici rozmlouvali o teologii a nad námi se pomalu sunuly mraky časného léta – nejkrásnější mraky, které plují jako plachetnice po moři – a vlekly za sebou stíny. Vysvětloval jsem mu, že to bude přesně naopak, že Arlettu nepošleme do pekla, ale do nebe. „Protože zavražděný muž nebo žena nezemře v čase vyměřeném bohem, ale člověkem,“ řekl jsem. „Muž… nebo žena… padne dřív, než napraví své hříchy, takže všechna pochybení jim musí bůh odpustit. Když se na to podíváš takhle, tak je každá vražda bránou do nebe.“

„Ale co my, tati? Copak nepůjdeme do pekla?“

Rozmáchl jsem se po okolních polích překypujících zelenou úrodou. „Jak to můžeš říct, když vidíš nebe všude kolem nás? A ona nás přesto chce odsud vyhnat, jako ten anděl s planoucím mečem vyhnal Adama a Evu z ráje.“

Ustaraně na mě hleděl. Měl zlověstný pohled. Strašně nerad jsem mu nasazoval do hlavy tak temné myšlenky, jenže cosi ve mně tehdy věřilo, a věří dodnes, že za to nemůžu já, ale ona.

„Přemýšlej,“ pokračoval jsem. „Jestli odejde do Omahy, vykope si v pekle ještě hlubší jámu. Jestli tě vezme s sebou, stane se z tebe městský kluk…“

„Nikdy!“ Vykřikl to tak hlasitě, že z ohradníku vzlétly vrány a zakroužily modrým nebem jako cáry ohořelého papíru.

„Jsi mladý, takže se změníš,“ pokračoval jsem. „Zapomeneš na tohle všechno… Naučíš se městské způsoby… a začneš si kopat svoji jámu.“

Kdyby mi opáčil, že vrazi nemají naději sejít se se svými oběťmi v nebi, možná by mě vyvedl z míry. Ale buď jeho teologické vzdělání nesahalo tak daleko, nebo o takových věcech nechtěl přemýšlet. Existuje vůbec peklo, nebo si ho sami děláme na zemi? Když tak uvažuju o posledních osmi letech svého života, přikláním se k druhé možnosti.

„Jak?“ zeptal se. „Kdy?“

Pověděl jsem mu to.

„A budeme moct potom žít?“

Řekl jsem, že to půjde.

„A nebude ji to bolet?“

„Ne. Bude to rychlé.“

Zdálo se, že ho to upokojilo. Ale i tak k tomu nemuselo dojít, nebýt samotné Arletty.

Dohodli jsme se na sobotní večer někdy v půlce června, který byl toho roku výjimečně pěkný. Arletta si v létě občas dávala večer skleničku vína, ale málokdy víc než jednu. Měla k tomu dobrý důvod. Patřila k lidem, kteří když si dají dvě sklenice, dají si čtyři, pak šest a potom celou láhev. A pak ještě láhev, pokud je po ruce. „Musím být velice opatrná, Wilfe. Víno mi příliš chutná. Naštěstí mám silnou vůli.“

Ten večer jsme seděli na verandě, pozorovali, jak pole zalévají poslední paprsky, a poslouchali ospalé vrzání cvrčků. Henry byl ve svém pokoji. Večeře se skoro nedotkl, a když jsme s Arlettou seděli na verandě ve svých houpacích křeslech, stejných a opatřených polštářky s nápisy MÁMA a TÁTA, měl jsem dojem, že slyším zvuk, jako by někdo zvracel. Pamatuji si, jak mě napadlo, že až přijde ta chvíle, nejspíš to nezvládne. Jeho matka se druhý den probudí v mizerné náladě a s kocovinou a vůbec si neuvědomí, že se málem nedožila dalšího svítání v Nebrasce. Přesto jsem v plánu pokračoval. Protože jsem byl jako ruská matrjoška? Možná. Možná je každý člověk takový. Uvnitř jsem měl Intrikána, ale v Intrikánovi byl Doufající muž. Tenhle chlapík však zemřel někdy mezi lety 1922 a 1930. A Intrikán, jakmile napáchal škody, zmizel. Bez jeho plánů a přání se život vyprázdnil.

Na verandu jsem přinesl láhev vína, ale když jsem chtěl Arlettě dolít vypitou skleničku, zakryla ji rukou. „Nemusíš mě opíjet, abys dostal, co chceš. Já to chci taky. Mám svrbění.“ Roztáhla nohy a položila si ruku do rozkroku, aby mi ukázala, kde to svrbění má. Arletta v sobě schovávala Vulgární ženskou – možná i Běhnu – a víno ji vždycky pustilo z řetězu.

„Stejně si ještě jednu dej,“ pobídl jsem ji. „Máme co oslavovat.“

Ostražitě se na mě podívala. Už po jediné sklenici vína jí slzely oči (jako by v hloubi duše brečela kvůli všemu tomu vínu, které chce, ale nemůže vypít). Ve světle zapadajícího slunce vypadaly oranžové – jako oči vydlabané dýně se zapálenou svíčkou uvnitř.

„Žádný soud nebude,“ řekl jsem jí, „a nebude žádný rozvod. Jestli si Farringtonova společnost může dovolit zaplatit za mých osmdesát i za stovku tvého otce, nemáme proč se hádat.“

Poprvé a naposledy v našem rušném manželství na mě skutečně zírala s otevřenou pusou. „Co to povídáš? Rozumím ti dobře? Nesnaž se mi něco nabulíkovat, Wilfe!“

„Nic takového,“ ohradil se Intrikán. Mluvil naprosto upřímně. „S Henrym jsme o tom mockrát mluvili…“

„Byli jste hrozní tajnůstkáři, to je pravda,“ řekla. Odtáhla ruku ze sklenice, takže jsem využil příležitosti a dolil. „Věčně jste seděli s hlavama u sebe na seníku nebo mezi dřevem nebo na poli vzadu. Myslela jsem, že probíráte Shannon Cotteriovou.“ Odfrkla si a pohodila hlavou. Ale připadalo mi, že vypadá i trochu teskně. Načala druhou sklenici vína. Dvě usrknutí z druhé sklenky, a stále by dokázala s vínem přestat a jít spát. Čtyři usrknutí, a mohl bych jí podat celou láhev. Nemluvě o dvou dalších, které jsem si přichystal k ruce.

„Ne,“ řekl jsem. „Nemluvili jsme o Shannon.“ I když jsem Henryho opravdu párkrát viděl, jak se s ní drží za ruce a jdou spolu ty dvě míle do školy v Hemingford Homu. „Mluvili jsme o Omaze. Zřejmě taky chce jet.“ Nechtěl jsem to na ni vybalit moc nápadně, když měla v sobě jenom jednu sklenici vína a z druhé si dvakrát usrkla. Byla od přírody podezíravá, moje Arletta, vždycky pátrala po hlubších motivech. A já v tomhle případě samozřejmě jeden měl. „Aby si to aspoň ozkoušel. A Omaha není zas tak daleko od Hemingfordu…“

„To není. To jsem vám oběma říkala už tisíckrát.“ Napila se vína a místo aby sklenici postavila na stůl, jak to dělala předtím, nechala si ji v ruce. Oranžové světlo nad západním obzorem temnělo do zelenofialového odstínu jako z jiného světa a zdálo se, že se do té sklenice vpaluje.

„Kdyby to bylo St. Louis, to by byla jiná.“

„Ten nápad jsem už vzdala,“ řekla. Což samozřejmě znamenalo, že tu možnost zkoumala, ale narazila na potíže. Samozřejmě za mými zády. Všechno za mými zády, kromě advokáta Farrintgonovy společnosti. A ani o tom by mi neřekla, kdyby to nechtěla použít jako klacek proti mně.

„Co myslíš, koupí to celé sakumprásk?“ zeptal jsem se. „Všech sto osmdesát akrů?“

„Jak to mám vědět?“ Upila. Druhá sklenice už byla zpola prázdná. Kdybych jí teď řekl, že má dost, a pokusil se jí sklenici vzít, už by mi ji nedala.

„Víš to, určitě,“ řekl jsem. „Těch sto osmdesát akrů je totéž jako St. Louis. Vyptala ses na to.“

Škaredě se na mě po straně podívala… a pak se chraptivě rozesmála. „Možná jo.“

„Třeba bychom mohli hledat dům na předměstí,“ nadhodil jsem. „Kde by se aspoň dalo koukat na nějaké to pole.“

„A kde bys celý den jenom vysedával na verandě v houpacím křesle a nezvedl zadek, aby všechnu práci pro změnu odvedla manželka? Hele, dolej mi. Když už oslavujeme, tak pořádně.“

Dolil jsem oběma. Do své sklenice jenom pár kapek, protože jsem zatím vypil jenom jeden doušek.

„Možná bych se mohl poohlídnout, jestli někde nehledají mechanika. Na auta a dodávky, ale hlavně zemědělský stroje. Když dokážu udržet v chodu toho starocha,“ ukázal jsem sklenkou na tmavý obrys traktoru, který stál u stodoly, „tak nejspíš udržím v chodu cokoliv.“

„A k tomu tě přemluvil Henry.“

„Přesvědčil mě, že bude lepší zkusit štěstí ve městě než tu zůstat trčet sám, protože by to určitě nestálo za nic.“

„Kluk má zdravý rozum a mužský mu popřál sluchu! No konečně! Alelujá!“ Vypila sklenici do dna a nastavila ji, abych dolil. Popadla mě za paži a naklonila se tak blízko, že jsem v jejím dechu cítil zkyslé hrozny. „Dnes v noci můžeš dostat to, co máš rád, Wilfe.“ Dotkla se špičkou zfialovělého jazyka prostředka horního rtu. „Tu nemravnost.“

„Budu se těšit,“ ujistil jsem ji. Jestli bude po mém, dnes v noci se v posteli, o kterou jsme se dělili patnáct let, stane něco mnohem nemravnějšího.

„Zavoláme Henryho dolů,“ řekla. Začínal se jí plést jazyk. „Chci mu poblahopřát, že konečně spatřil světlo.“ (Zmínil jsem se už, že sloveso poděkovat se v manželčině slovní zásobě nevyskytovalo? Asi nezmínil. Asi se zmiňovat už ani nemusím.) Rozsvítily se jí oči, protože ji cosi napadlo. „Nalijeme mu víno! Už je dost velký!“ Dloubla do mě loktem, jak to dělávají dědci vysedávající na lavičkách před dveřmi k soudu, kde si vykládají přisprostlé vtipy. „Jestli mu trochu rozvážeme jazyk, možná zjistíme, jestli se už dal dohromady s Shannon Cotteriovou… Je to trochu slepice, ale má pěkné vlasy, to jí musím nechat.“

„Nejdřív si dej ještě sklenku,“ pobídl ji Intrikán.

Dala si další dvě a tím dopila láhev. (První.) To už zpívala „Avalon“ jako potulný zpěvák a dělala k tomu příslušné doprovodné grimasy. Ten pohled bolel, ale ještě víc mě bolely uši.

Šel jsem do kuchyně pro další víno a usoudil, že je vhodná chvíle zavolat Henryho. I když valné naděje jsem si nedělal, jak už jsem říkal. Mohl jsem to provést, jedině pokud bude ochotný mi pomoct, a já byl v hloubi duše přesvědčený, že ucukne, až řeči skončí a dojde na skutky. Jestli to tak bude, prostě ji uložíme do postele. Ráno jí povím, že jsem si prodej otcovy půdy zase rozmyslel.

Henry přišel a v jeho bledém, žalostném obličeji jsem nenašel nic povzbudivého. „Tati, já asi nemůžu,“ zašeptal. „Je to přece jenom máma.“

„Když nemůžeš, tak nemůžeš,“ řekl jsem a nebyl v tom ani kousek Intrikána. Rezignoval jsem. Co bude, bude. „Každopádně je po spoustě měsíců konečně spokojená. Opilá, ale spokojená.“

„Nemá jenom špičku? Ona je fakt opilá?“

„Nediv se. Je spokojená jenom tehdy, když prosadí svou. Za těch čtrnáct let to mohlo dojít i tobě.“

Zamračil se a naklonil hlavu k verandě, kde žena, která ho porodila, začala vyřvávat skoro doslovnou verzi „Sprosťáka McGea“. Henry se nad tou hospodskou odrhovačkou zamračil, možná kvůli refrénu („Sama si ho do ní šoupla, sprosťáka McGea zhoupla“), ale spíš mu asi vadilo, jak se jí motá jazyk. Henry loni v září na táboře mladých metodistů složil slavnostní slib. Měl jsem z jeho šoku škodolibou radost. Když se mladí netočí jako korouhvička ve vichřici, jsou přísní jako puritáni.

„Chce, aby sis sedl k nám a dal si trochu vína.“

„Tati, víš přece, že jsem Pánu Bohu slíbil, že nikdy nebudu pít.“

„To si budeš muset vyřídit s ní. Ona chce slavit. Všechno prodáme a přestěhujeme se do Omahy.“

„To ne!“

„No… uvidíme. Je to fakt na tobě, synku. Tak pojď za námi na verandu.“

Když ho matka uviděla, vrávoravě vstala, ovinula mu paže kolem pasu, trochu moc pevně se k němu přimáčkla celým tělem a pokryla mu obličej mlaskavými polibky. Nepříjemně páchnoucími, podle toho, jak se šklebil. Intrikán jí zatím dolil sklenici, která už byla opět prázdná.

„Konečně jsme všichni pohromadě! Moji chlapi dostali rozum!“ Pozvedla skleničku k přípitku a přitom si notně pošplíchala hrudník. Zasmála se a mrkla na mě. „Jestli budeš hodný, Wilfe, můžeš to později z šatů vycucat.“

Henry na ni hleděl zmateně a současně znechuceně. Plácla sebou zpátky na houpací židli, pozvedla sukni a zastrčila si ji mezi stehna. Všimla si jeho pohledu a zasmála se.

„No no, jsi nějak cimprlich. Viděla jsem tě s Shannon Cotteriovou. Trochu slípka, ale má pěkný vlasy a hezkou postavičku.“ Vypila zbytek vína a říhla. „Jestli sis ještě nešáhl, seš pitomec. Jenom si musíš dávat pozor. Čtrnáct není na svatbu zas tak málo. A tady v tom zapadákově si ve čtrnácti můžeš klidně vzít i vlastní sestřenici.“ Zasmála se hlasitěji a natáhla ruku se skleničkou. Doplnil jsem ji z druhé láhve.

„Tati, už má dost,“ ozval se Henry káravě jako pastor. Nad širou rovinou kolem nás, kterou jsem miloval celý život, začaly pomrkávat první hvězdy.

„No, já nevím,“ zaváhal jsem. „In vino veritas, jak říkal Plinius starší… v jedné z knih, nad kterými tvoje matka pořád ohrnuje nos.“

„Celé dny za pluhem, celé noci v knihách,“ poznamenala Arletta. „Pokud zrovna nestrká něco do mě.“

„Mami!“

„Mami!“ posmívala se mu a pak zvedla skleničku směrem, kde stála farma Harlana Cotterieho, i když byla moc daleko, než abychom zahlédli světla. Neviděli bychom je, i kdyby byla o míli blíž, protože kukuřice už pořádně vyrostla. Když do Nebrasky přijde léto, každá farma se promění v loď plující v širém zeleném oceánu. „Na Shannon Cotteriovou a její zbrusu nové kozičky, a jestli můj syn neví, jakou barvu mají její bradavky, tak je trouba.“

Můj syn na to neodpověděl, ale to, co jsem viděl v jeho zamračené tváři, rozradostnilo Intrikána.

Otočila se k Henrymu, popadla ho za paži a polila mu vínem zápěstí. Nevšímala si jeho znechuceného zamručení, nečekaně vážně se mu zahleděla do obličeje a řekla: „Jenom si dej pozor, až s ní budeš ležet v kukuřici nebo za stodolou, abys jí nevlezl do trouby.“ Sbalila volnou ruku do pěsti, vystrčila prostředník a s ním dloubala v kruhu kolem svého rozkroku: do levého stehna, pravého stehna, vpravo do břicha, do pupku, vlevo do břicha a zpátky do levého stehna. „Prozkoumej si to tam, jak chceš, a nech svýho jondu poválet kolem, dokud se mu neuleví a nevystříkne, ale do boudičky nelez, nebo uvízneš pod zámkem na doživotí, stejně jako tvoje máma a táta.“

Neřekl ani slovo, vstal a odešel, a já mu to nevyčítal. Tohle bylo i na Arlettu nezvykle sprosté chování. Určitě mu připadalo, že vlastní matka – těžko snesitelná, ale občas milující – se mu přímo před očima mění v navoněnou bordelmamá poučující nezkušeného mladého zákazníka. Už to bylo dost špatné, jenže on byl do mladé Cotteriové zamilovaný, a tím se všechno zhoršilo. Velmi mladí muži obvykle staví svoje první lásky na piedestal, a když nějaký náhodný kolemjdoucí na jeho ideál plivne…, i když je to vlastní matka…

Z dálky jsem slyšel bouchnout dveře. A tiché, ale slyšitelné vzlykání.

„Urazila jsi jeho city,“ řekl jsem.

Vyjádřila názor, že city stejně jako férovost jsou posledním útočištěm slabochů. Pak nastavila sklenici. Dolil jsem a věděl, že ráno si nebude pamatovat nic z toho, co říkala (tedy za předpokladu, že tu ráno s námi ještě bude), a pokud jí to připomenu, vehementně to popře. Už jsem ji takhle opilou zažil, ale naposledy před řadou let.

Dopili jsme druhou láhev (tedy ona ji dopila) a třetí byla napůl prázdná, než jí brada klesla na hrudník potřísněný vínem a začala chrápat. Chrápání, které se jí prodíralo zmáčknutým hrdlem, znělo jako vrčení nevrlého psa.

Vzal jsem ji kolem ramen, dlaní se jí opřel v podpaží a zvedl ji na nohy. Zamumlala na protest a chabě mě plácla kysele páchnoucí rukou. „Nech mě. Chci spát.“

„Budeš,“ řekl jsem. „Ale v posteli, ne tady na verandě.“

Vedl jsem ji přes obývací pokoj a ona klopýtala a chrápala, jedno oko měla zavřené a druhé kalně civělo dopředu. Otevřely se dveře Henryho pokoje. Stál tam s kamenným výrazem ve tváři a vypadal mnohem starší, než kolik mu doopravdy bylo. Kývl na mě. Bylo to jediné pokývnutí, ale povědělo mi všechno, co jsem potřeboval vědět.

Dostal jsem ji na postel, zul jí boty a nechal ji chrápat s nohama rozhozenýma a jednou rukou svěšenou přes pelest. Vrátil jsem se do obýváku a Henry tam stál u rádia. Arletta do mě loni hučela tak dlouho, až jsem ho musel koupit.

„Nemůže o Shannon vykládat takové věci,“ zašeptal.

„Jenže ona bude,“ řekl jsem. „Je prostě taková, takovou ji Pán stvořil.“

„A nemůže mě od Shannon odvézt.“

„Jenže to taky udělá. Když ji necháme.“

„Nemohl bys…, tati, nemohl by sis taky najmout advokáta?“

„Myslíš, že advokát, kterého bych si mohl koupit za těch pár šestáků, co mám v bance, by stačil na to hejno mrchožroutů, co na nás poštve Farrington? Ti se budou u soudu pořádně ohánět. A já se umím ohánět leda kosou při senoseči. Oni chtějí těch sto akrů a ona jim je chce prodat. Zbývá nám jediná možnost, ale musíš mi pomoct. Uděláš to?“

Dlouho mlčel. Sklopil hlavu a na háčkovaný kobereček mu kapaly z očí slzy. Potom zašeptal: „Ano. Ale jestli se budu muset dívat… Nevím, jestli to zvládnu…“

„Můžeš mi pomoct a přitom se nedívat. Zajdi do kůlny a přines pytel.“

Udělal, oč jsem ho požádal. Já šel do kuchyně a našel nejostřejší nůž na maso. Když se Henry vrátil s pytlem a nůž uviděl, zbledl. „Musí to být takhle? Nemohl bys… polštářem…“

„To by bylo moc pomalé a bolestivé,“ řekl jsem. „Bránila by se.“ Přijal to, jako bych zabil už tucet žen, a tudíž byl znalec. Jenže jsem nic nevěděl. Ve všech svých předběžných plánech – jinými slovy ve snech o tom, jak se jí zbavím – jsem vždycky viděl nůž, který jsem teď držel v ruce. Takže to bude nůž. Nůž, anebo nic.

Stáli jsme tam ve světle benzínové lampy – v Hemingford Homu zavedli elektřinu až v roce 1928, do té doby ji měl jenom ten, kdo si koupil generátor – a dívali se na sebe v hlubokém nočním tichu, které nastává pouze tam uprostřed plání a tehdy ho rušilo jenom její nelibé chrápání. V místnosti však s námi byl ještě někdo třetí: nezlomná vůle, která existovala nezávisle na té ženě (tehdy jsem měl pocit, že ji přímo hmatatelně cítím, a po osmi letech si tím jsem jist). Tohle je strašidelný příběh, ale ten duch se tam vznášel ještě dřív, než žena, jíž patřil, zemřela.

„Tak dobře, tati. No… pošleme ji do nebe.“ Henrymu se při těch slovech rozjasnila tvář. Teď mi to připadá příšerné, zvlášť když si vzpomenu, jak dopadl.

„Bude to rychlé,“ ujistil jsem ho. Za svůj život jsem podřízl krk bezpočtu prasat a myslel jsem, že tohle bude totéž. Jenže jsem se pletl.

Povím vám to stručně. Za nocí, kdy nemůžu spát – a takových je spousta –, se mi to přehrává stále znova, každý záškub, zakašlání i kapku krve vidím jako v nejpomalejším filmu, takže to aspoň povím rychle.

Vešli jsme do ložnice, já první s řeznickým nožem v ruce, můj syn zase s pytlem. Našlapovali jsme po špičkách, ale klidně jsme mohli třískat do činelů, stejně by se neprobudila. Kývl jsem na Henryho, aby se postavil napravo ode mě, u její hlavy. Uslyšeli jsme kromě jejího chrápání také tikat budík. Měl tvar Big Benu, stál na jejím nočním stolku a mě napadlo něco divného: byli jsme jako lékaři u smrtelného lože váženého pacienta. Myslím ale, že lékaři se obvykle u smrtelného lože netřesou provinile strachy.

Prosím, ať z toho není moc krve, pomyslel jsem si. Ať ji zachytí pytel. Nebo ještě líp, ať to Henry vzdá, v tuhle poslední chvíli.

Jenže to nevzdal. Možná si myslel, že bych ho za to nenáviděl. Možná ji už poručil nebi. Možná si vzpomněl na obscénní prostředník kroužící kolem rozkroku. Nevím. Vím jenom, že zašeptal: „Sbohem, mami,“ a přetáhl jí pytel přes hlavu.

Zafrkala a pokusila se vykroutit. Původně jsem chtěl hmátnout pod pytel a dokončit svůj úmysl, jenže Henry musel pytel pevně přitáhnout, aby ji udržel, takže jsem se pod něj nedostal. Viděl jsem, že se na tkanině pytle rýsuje její nos jako žraločí ploutev. Viděl jsem také, jak se Henryho obličej křiví panikou, a já věděl, že nevydrží dlouho.

Opřel jsem se kolenem o postel a rukou o její rameno. Pak jsem prořízl pytel a hrdlo pod ním. Zaječela a začala sebou hrozně házet. Dírou v pytli se vyhrnula krev. Arletta rozhodila ruce a chňapala jimi do vzduchu. Henry zavřeštěl a odpotácel se od postele. Já se ji snažil udržet. Rukama tahala za promáčený pytel a já ji do těch rukou sekal, až jsem jí prořízl tři prsty na kost. Znovu zakřičela – tak tence a pronikavě, že se ten zvuk podobal ledové střepině –, ruka jí padla na pelest a tam sebou škubala. Prořízl jsem do pytle další krvavý šrám a pak další a ještě jeden. Celkem jsem ji řízl pětkrát, než mě nezraněnou rukou zadržela a pak si strhla pytel z obličeje. Nedokázala si ho stáhnout z hlavy úplně – zachytil se jí ve vlasech –, takže jí uvízl na hlavě jako noční čepec.

Hned na začátku jsem jí nadvakrát prořízl krk, poprvé tak hluboko, že se objevila chrupavka průdušnice. Posledními dvěma řezy jsem jí zasáhl tvář a ústa tak důkladně, že vypadala jako rozšklebený klaun. Rána se jí táhla až k uším a odhalovala zuby. Hrdelně, přidušeně zařvala jako lev chystající se sežrat svou oběť. Z krku jí vyšplíchla krev a pokropila pelest až v nohách postele. Vzpomínám si, že mě napadlo, že ta krev má barvu jako víno, které si prohlížela ve sklenici v paprscích zapadajícího slunce.

Pokusila se vylézt z postele. Nejdřív jsem se lekl, ale pak mě to rozzuřilo. Otravovala mi život dennodenně celé manželství a dělá to i teď, při našem krvavém rozvodu. Co jiného bych taky od ní mohl čekat?

„Tati, prosím tě, ať přestane!“ ječel Henry. „Ať přestane, tati, pro lásku boží, zastav ji!“

Skočil jsem na ni jako vášnivý milovník a strhl ji zpátky na lůžko promočené krví. Hluboko v rozřezaném krku jí znovu chraptivě zamručelo. Oči se jí v důlcích obracely a přetékaly slzami. Popadl jsem ji za vlasy, namotal si je na pěst, škubl jí hlavou dozadu a znovu jsem jí prořízl krk. Pak jsem zpod ní vyškubl deku a namotal ji Arlettě na hlavu, takže jsem zachytil krev z tepny, ale první výtrysk jsem nestihl. Chytil jsem tu sprchu přímo do obličeje, takže mi horká krev kapala z brady, nosu a obočí.

Henry za mnou přestal ječet. Otočil jsem se a uviděl, že bůh se nad ním slitoval (za předpokladu, že neodvrátil tvář, když uviděl, co provádíme): Henry totiž omdlel. Arletta sebou házela stále chaběji. Nakonec znehybněla… ale já ji nepouštěl, pořád jsem na ni mačkal zmuchlanou deku, která už byla skrz naskrz promočená krví. Připomněl jsem si, že nikdy nic neudělala bez zbytečných keců. A měl jsem pravdu. Po třiceti vteřinách (odpočítal je ten plechový budík koupený na dobírku) se znovu vzepjala a tentokrát se prohnula v zádech tak urputně, že mě málem shodila. Jedem, kovboji, pomyslel jsem si. Možná jsem to řekl nahlas. To už si nepamatuju, bůh mi pomoz. Všechno ostatní jo, ale tohle ne.

Povolila. Napočítal jsem dalších třicet tiknutí a pak ještě třicet, pro jistotu. Henry se na podlaze zavrtěl a zasténal. Chtěl si sednout, ale pak si to rozmyslel. Odplazil se do nejvzdálenějšího kouta pokoje a schoulil se do klubíčka.

„Henry?“ zavolal jsem.

Schoulená postava v rohu nevydala ani hlásku.

„Henry, už je mrtvá. Je mrtvá a já potřebuju pomoct.“

Pořád nic.

„Henry, už je pozdě něco odvolávat. Skutek jsme spáchali. Jestli nechceš jít do vězení – a aby tvůj otec skončil na elektrickém křesle –, tak koukej vstát a pomoct mi.“

Doklopýtal k posteli. Vlasy mu padaly do očí a ty prosvítaly prameny slepenými potem jako oči zvířete schovaného v křoví. Pořád si olizoval rty.

„Nešlápni do té krve. Už tak tu máme na uklízení horší svinčík, než jsem chtěl, ale to zvládneme. Teda pokud to nerozšlapeme po celým baráku.“

„Musím se na ni podívat? Tati, musím se podívat?“

„Ne. Ani jeden nemusíme.“

Převalili jsme ji a zamotali ji do deky jako do rubáše. Jakmile jsme to měli, uvědomil jsem si, že takhle ji nemůžeme nést přes celý dům. Při fantazírování o tom, jak to provedu, jsem viděl, že jí jedním pohybem podříznu krk a deku ušpiní jenom tenký čůrek krve. Realitu jsem nepředvídal a ani o ní neuvažoval: bílá pokrývka vypadala v zšeřelém pokoji černofialová a byla nasáklá krví jako houba vodou.

Ve skříni byl prošívaný přehoz. Nedokázal jsem potlačit letmou myšlenku, co by tomu asi řekla matka, kdyby viděla, k čemu používám její svatební dar, tak láskyplně sešívaný. Rozložil jsem ho na podlahu. Spustili jsme na něj Arlettu a pak ji do něj zamotali.

„Rychle,“ řekl jsem. „Než taky prosákne. Ne… Počkej… Běž pro lampu.“

Byl pryč tak dlouho, až jsem se bál, že utekl. Pak jsem uviděl v chodbičce kolem jeho pokoje poskakovat světlo. Blížilo se k ložnici, o niž jsme se dělili s Arlettou. Tedy předtím. Viděl jsem, že mu po voskově bledé tváři proudí slzy.

„Postav ji na prádelník.“

Postavil lampu vedle knihy, kterou jsem četl: Hlavní ulice od Sinclaira Lewise. Nikdy jsem ji nedočetl. Nedokázal jsem ji dočíst. Ve světle lampy jsem ukázal na cákance krve na zemi a louži hned u postele.

„Z přehozu už zase teče,“ upozornil mě. „Kdybych věděl, kolik je v ní krve…“

Vytřásl jsem polštář z povlaku a ten jsem natáhl na konec smotaného přehozu jako ponožku na krvácející holeň. „Vezmi ji za nohy,“ řekl jsem. „Tohle musíme udělat hned teď. A neomdlévej zase, Henry, protože tohle sám nedokážu.“

„Kéž by to byl sen,“ zasténal, ale shýbl se a ovinul pažemi spodek smotaného přehozu. „Myslíš, že by to mohl být sen, tati?“

„Ode dneška za rok nám to tak bude připadat, až to všechno bude za námi.“ Něco ve mně tomu opravdu věřilo. „Tak rychle. Než prosákne i ten povlak. Nebo celý přehoz.“

Nesli jsme ji chodbou, přes obývák a pak dveřmi ven jako stěhováci kus nábytku zabalený v koberci, aby se nepotloukl. Jakmile jsme sešli po schodech z verandy, dýchalo se mi trochu líp. Na dvorku se krev dá snadno zamaskovat.

Henry byl v pořádku až do chvíle, kdy jsme zašli za roh chléva a před námi se objevila stará studna. Byla oplocená dřevěnými kůly, aby nikdo náhodou nestoupl na dřevěný poklop, který ji zakrýval. Ty kůly vypadaly ve světle hvězd pochmurně a děsivě a při pohledu na ně Henry přidušeně vykřikl.

„To není pro mámu žádný hro… hro…“ Víc ze sebe nevypravil a svalil se do chroští, které rostlo za chlévem. Najednou jsem držel mrtvou tíhu zavražděné manželky úplně sám. Uvažoval jsem, že to bizarní břemeno odložím – obaly povolily a ven vykukovala pořezaná ruka – a Henryho vzkřísím. Pak jsem si řekl, že bude milosrdnější nechat ho ležet. Odtáhl jsem ji ke studni, položil ji a zvedl dřevěný poklop. Opřel jsem ho o dva kůly a studna mi dýchla do tváře: ucítil jsem puch stojaté vody a shnilé trávy. Bojoval jsem proti nutkání zvracet, ale prohrál jsem. Držel jsem se těch dvou kůlů, abych neztratil rovnováhu, zlomil jsem se v pase a vyzvracel večeři a trochu vína, které jsem vypil. Zvučně to cáklo, když všechno dopadlo do kalné vody na dně. To cáknutí, stejně jako myšlenka Jedem, kovboji, mě posledních osm let pronásleduje ve vzpomínkách. Budím se uprostřed noci s ozvěnou toho cáknutí v uších a cítím, jak se mi do dlaní zarývají třísky z kůlů, kterých jsem se přidržoval ze všech sil.

Vycouval jsem od studny a klopýtl o balík, v němž ležela Arletta. Upadl jsem. Pořezaná ruka se mi ocitla pár centimetrů od očí. Zastrčil jsem ruku do přehozu a pak ji pohladil, jako bych ji uklidňoval. Henry pořád ležel v býlí s hlavou spočívající na paži. Vypadal jako dítě spící po namáhavém dni o žních. Na nebi svítily tisíce a desetitisíce hvězd. Viděl jsem souhvězdí – Kasiopeu, Velký a Malý vůz –, která mě naučil poznávat otec. V dálce vyštěkl Rex od Cotteriových, ale hned ztichl. Pamatuju si, jak jsem si pomyslel Tahle noc nikdy neskončí. A byla to pravda. V mnoha ohledech, těch nejdůležitějších, neskončila nikdy.

Vzal jsem balík do náručí a on sebou škubl.

Ztuhl jsem a zadržel dech, přestože mi srdce bušilo. Určitě jsem nic necítil, přesvědčoval jsem se. Čekal jsem, jestli se to zopakuje. Nebo že se třeba z přehozu vysune ruka a pokusí se mě rozřezanými prsty chytit za zápěstí.

Nestalo se nic. Něco se mi zdálo. Určitě. A tak jsem ji převalil do studny. Viděl jsem, že přehoz se na konci rozmotal, protože už ho nepřidržoval povlak z polštáře, a pak to znovu cáklo. Mnohem silněji, než když jsem zvracel, ale navíc to tlumeně zadunělo. Věděl jsem, že voda dole není hluboká, ale doufal jsem, že bude stačit, aby se nad ní zavřela. To zadunění mi prozradilo, že ne.

Za mnou se rozlehl pronikavý kvílivý chechtot, který natolik připomínal šílenství, že mi od zadku až po zátylek naskočila husí kůže. Henry se probral a vyhrabal se na nohy. Vlastně víc než to. Poskakoval za chlévem, mával rukama k hvězdnatému nebi a smál se.

„Máma je ve studni, a mně je to fuk!“ vyzpěvoval. „Máma je ve studni, a mně je to fuk, protože můj pán odééééšééél!“

Doběhl jsem k němu třemi skoky a ze všech sil mu vrazil facku. Na ochmýřené tváři, která ještě nepoznala břitvu, zůstaly krvavé stopy prstů. „Drž hubu! Je tě slyšet na míle daleko! Tvůj hlas – no vidíš, hlupáku, zase jsi probudil toho zatraceného psa.“

Rex zaštěkal jednou, dvakrát, třikrát. Pak bylo ticho. Stáli jsme, já svíral Henryho za ramena a s nakloněnou hlavou jsem naslouchal. Po zátylku mi stékal pot. Rex štěkl ještě jednou a pak toho nechal. Pokud někoho u Cotteriových probudil, nejspíš si pomysleli, že štěkal na mývala. Aspoň jsem v to doufal.

„Vrať se do domu,“ poručil jsem. „To nejhorší máme za sebou.“

„Fakt, tati?“ Vážně se na mě podíval. „Máme to za sebou?“

„Ano. Už je ti dobře? Je ti ještě na omdlení?“

„Já jsem omdlel?“

„Ano.“

„Už mi nic není. Já jenom… nevím, proč jsem se tak smál. Byl jsem celý popletený. Asi to bylo úlevou. Máme to za sebou!“ Vyjekl smíchy, ale hned si připlácl ruce na pusu jako malý kluk, kterému před babičkou ujelo sprosté slovo.

„Ano,“ řekl jsem. „Máme to za sebou. Zůstaneme tady. Tvoje matka utekla do St. Louis… Nebo možná do Chicaga… Ale my zůstaneme tady.“

„Ona…?“ Pohledem zabloudil ke studni. Víko se opíralo o tři kůly, které se pochmurně rýsovaly ve světle hvězd.

„Ano, Hanku, utekla.“ Jeho matka nesnášela, když jsem mu říkal Hanku, tvrdila, že je to hrozně buranské, ale teď s tím nic nenadělala. „Vykašlala se na nás. Nám je to samozřejmě líto, ale nedá se nic dělat, práce nepočká. Ani škola.“

„A já pořád budu moct… kamarádit se Shannon.“

„Jistěže,“ přisvědčil jsem a v duchu jsem uviděl Arlettin prostředník vykreslující oplzlý kruh kolem rozkroku. „Jistěže budeš moct. Ale jestli někdy budeš mít nutkání se Shannon svěřit…“

Na tváři se mu objevil výraz plný hrůzy. „To nikdy!“

„To si myslíš teď, a já jsem rád. Ale kdyby se tě náhodou někdy takové nutkání zmocnilo, pamatuj si: utekla by od tebe.“

„Jasně že jo,“ zamumlal.

„Teď jdi domů a přines z komory oba kýble. A měl bys přinést i pár dojaček z chléva. Napumpuj do nich vodu a přidej mydliny, co tvoje matka schovává pod dřezem.“

„Měl bych tu vodu ohřát?“

Uslyšel jsem v duchu matčina slova Na krev jedině studenou vodu, Wilfe. Zapamatuj si to.

„Není potřeba. Přijdu za tebou, hned jak vrátím poklop na studnu.“

Už se otáčel k odchodu, ale pak mě chytil za paži. Ruce měl strašně studené. „Nikdo se to nikdy nesmí dozvědět!“ zašeptal mi chraptivě do obličeje. „Nikdo se nesmí nikdy dozvědět, co jsme udělali!“

„Nikdo se to nikdy nedoví,“ odpověděl jsem s větší jistotou, než jsem cítil. Už takhle šlo všechno šejdrem a já si začínal uvědomovat, že skutek není nikdy stejný jako snění.

„Ona se nevrátí, že ne?“

„Cože?“

„Nebude nás strašit, že ne?“ protáhl kňouravě. Takhle se mluvilo na venkově a Arletta nad tím pokaždé vrtěla hlavou a obracela oči v sloup. Teprve teď, po osmi letech, jsem si uvědomil, jak blízko pravdy ten kluk byl.

„Ne,“ řekl jsem.

To jsem se ale pletl.

Podíval jsem se do studny, a i když byla jenom sedm metrů hluboká, viděl jsem místo přehozu pouze bledou skvrnu, protože nesvítil měsíc. Nebo to možná byl povlak z polštáře. Spustil jsem poklop na místo, trochu ho srovnal a vrátil se do domu. Snažil jsem se vracet stejnou cestou, jakou jsme vlekli naše hrozné břemeno, schválně jsem šoupal nohama a snažil se zahladit všechny krvavé stopy. Ráno se do toho pustím pořádně.

Té noci jsem objevil něco, čeho je většina lidí ušetřena: vražda je hřích, vražda je prokletí (přinejmenším mysli a ducha, pokud mají neznabozi pravdu a posmrtný život není), ale vražda je taky práce. Drhli jsme ložnici, až nás bolel hřbet, pak jsme se přesunuli na chodbu, do obýváku a nakonec na verandu. Pokaždé, když už jsme si mysleli, že máme hotovo, jeden z nás našel další krvavý flek. Když východní nebe začalo blednout a blížilo se svítání, Henry vkleče drhnul škvíry mezi prkny na podlaze v ložnici a já klečel v obýváku a zkoumal centimetr po centimetru Arlettin háčkovaný koberec a hledal každičkou kapku krve, která by nás mohla prozradit. Žádná tam nebyla – v tomto ohledu jsme měli štěstí –, ale vedle koberce zůstala kapka velká jako desetník. Vypadala jako krev z říznutí při holení. Smyl jsem ji a pak se vrátil do ložnice, abych zjistil, jak je Henry daleko. Připadalo mi, že už je na tom líp, a mně se taky ulevilo. Myslím, že to způsobil přicházející den, protože světlo pokaždé zahání naše nejhorší hrůzy. Jenže když náš kohout George poprvé toho dne zplna hrdla zakokrhal, Henry leknutím nadskočil. Pak se zasmál. Zasmál se jen tak trochu, ale stejně se mi na tom něco nelíbilo, i když mě to nevyděsilo tolik jako ten jeho smích, když se prve probral z bezvědomí mezi chlévem a starou studnou.

„Dneska nemůžu jít do školy, tati. Jsem strašně unavený. A… myslím, že by to na mě lidi poznali. Hlavně Shannon.“

Škola mě vůbec nenapadla, což bylo další znamení, jak málo jsem to měl promyšlené. Jak jsem to zvoral. Měl jsem s tím počkat, až bude mít okresní škola letní prázdniny. Znamenalo by to jenom týdenní odklad. „Můžeš zůstat doma do pondělka a pak učiteli povíš, že jsi měl chřipku a nechtěl jsi nakazit celou třídu.“

„Nemám chřipku, ale zle mi teda je.“

Mně taky.

Rozprostřeli jsme na podlahu čisté prostěradlo z jejího prádelníku (tolik věcí v domě bylo jejích… ale teď už ne) a naházeli na ně zakrvácené povlečení. Matrace byla samozřejmě taky prosáklá a budu se jí muset zbavit. V zadní kůlně jsem měl jinou, i když ne tak dobrou. Svázal jsem ložní prádlo do rance a Henry popadl matraci. Vrátili jsme se dozadu ke studni těsně předtím, než se slunce vyhouplo nad obzor. Nebe bylo dokonale jasné. Bude to dobrý den pro kukuřici.

„Já se tam nemůžu podívat, tati.“

„Nemusíš,“ řekl jsem a znovu jsem zvedl dřevěný poklop. Myslel jsem na to, že jsem ho měl prve nechat odklopený – Nejdřív mysli, nebudou tě bolet ruce, říkával můj táta –, ale věděl jsem, že bych to nedokázal. Protože jsem cítil (nebo byl přesvědčený, že cítím) její poslední letmý záškub.

Teď už bylo na dno vidět a byl to hrozný pohled. Skončila vsedě s nohama přimáčknutýma pod sebou. Povlak na polštář se odtrhl a ležel jí na klíně. Prošívaný přehoz a pokrývka povolily a rozevřely se jí kolem ramen jako nařasená dámská štóla. Pytel, který jí uvízl na hlavě a stahoval jí vlasy jako noční čepice, ten pohled korunoval: vypadala skoro, jako by se chystala vyrazit večer do města.

Jo! Strávím večer ve městě! Proto jsem tak veselá! Proto se usmívám od ucha k uchu! A všiml sis, jak červenou mám rtěnku, Wilfe? Takový odstín bych si nikdy nevzala do kostela, viď? Ne ne, takovou rtěnkou se žena namaluje, když chce po svým chlapovi, aby si s ní zarošťačil. Pojď dolů, Wilfe, co ty na to? Vykašli se na žebřík, prostě skoč! Ukaž mi, jak moc mě chceš! Zřídils mě jen což, tak mě nech, ať ti to oplatím!

„Tati?“ Henry stál s tváří otočenou ke chlévu a se svěšenými rameny, jako by čekal výprask. „Děje se něco?“

„Ne.“ Mrskl jsem dolů ranec prádla a doufal, že dopadne na ni a zakryje ten hrozný úsměv obrácený nahoru, ale jakýsi bludný průvan jí ho smýkl do klína. Teď vypadala, že sedí v podivném zakrváceném oblaku.

„Je zakrytá? Tati, je zakrytá?“

Popadl jsem matraci a nacpal ji dovnitř. Přistála jedním koncem v kalné vodě a pak se opřela o kruhovou kamennou zeď, takže na dně vytvořila šikmý přístřešek a aspoň schovala její zakloněnou hlavu s krvavým úšklebkem.

„Teď už je.“ Spustil jsem starý dřevěný poklop zase na místo, ale věděl jsem, že mě tu čeká další práce: studna se musí zasypat. No, stejně už bylo dávno na čase. Byla nebezpečná, proto jsem kolem ní zarazil do kruhu ty kůly. „Půjdeme domů a dáme si snídani.“

„Nedokážu sníst ani sousto!“

Ale dokázal. Oba jsme se najedli. Usmažil jsem vejce, slaninu a brambory a snědli jsme to do posledního drobku. Po tvrdé práci vyhládne. To ví přece každý.

Henry spal dlouho do odpoledne. Já zůstal vzhůru. Pár hodin jsem strávil v kuchyni u stolu a pil jedno kafe za druhým. Pár hodin jsem prochodil v kukuřičném poli, vždycky jedním řádkem tam a druhým zase zpátky, a poslouchal jsem, jak listí připomínající meče v mírném větříku šustí. Když je červen a kukuřice začíná zrát, zní to skoro, jako by mluvila. Některé lidi to rozčiluje (a jsou hlupáci, kteří tvrdí, že je slyšet, jak kukuřice roste), ale mě to tiché šustění vždycky uklidňovalo. Vyčistil jsem si hlavu. Jak tu teď sedím v hotelovém pokoji ve městě, stýská se mi po tom šepotu. Městský život pro venkovana prostě není. Pro takového člověka je tenhle život něco jako věčné zatracení.

Zjišťuju, že zpovídat se je taky těžká práce.

Procházel jsem se, poslouchal kukuřici, snažil se plánovat a konečně jsem něco vymyslel. Musel jsem, a nejen kvůli sobě.

Ještě před necelými dvaceti roky si chlap v mojí situaci vůbec nemusel dělat těžkou hlavu. V těch dobách mužskému nikdo do jeho záležitostí nemluvil, zvlášť když to byl vážený farmář: chlap, co platí daně, v neděli chodí do kostela, fandí baseballovému týmu Hemingford Stars a pokaždé volí republikány. V těch dobách se na farmách v kraji, kterému říkáme „prostředek“, asi dělo všelicos. Nikdo si toho nevšímal, natož aby to hlásil úřadům. Manželka se považovala za čistě manželovu záležitost, a pokud zmizela, tím to haslo.

Jenže ty časy minuly, a i kdyby ne… Bylo tady to pole. Těch sto akrů. Farringtonova společnost chtěla půdu pro ta svoje bezbožná prasečí jatka a Arletta je pořádně navnadila. To znamenalo nebezpečí, a tudíž bylo jasné, že fantazírování a nedotažené plány už nebudou stačit.

Když jsem se odpoledne vrátil domů, byl jsem unavený, ale konečně klidný a s čistou hlavou. Našich pár krav bučelo, protože se ranní dojení o několik hodin zpozdilo. Obstaral jsem je a pak pustil na pastvu, kde je nechám až do západu slunce, a nebudu je hned po večeři hnát zpátky na druhé dojení. Nebude jim to vadit. Krávy všechno berou tak, jak to je. Napadlo mě, že kdyby Arletta byla jenom trochu jako některá naše stračena, pořád by byla naživu a rýpala do mě, abych koupil novou pračku z katalogu na dobírku. A já bych ji pro ni nejspíš koupil. Vždycky mě dokázala ukecat. Až na případy, kdy šlo o půdu. V tomhle se měla držet zpátky. Půda, to je chlapská záležitost.

Henry pořád spal. V následujících týdnech toho naspal hodně a já ho nechal, i když jindy bych ho v létě po skončení školy pořádně zapřáhl do hospodářství. A po večerech by buď chodil ke Cotteriovým, nebo by se vodili se Shannon po naší polní cestě sem a tam. Drželi by se za ruce a dívali se, jak vychází měsíc. Teda pokud by se zrovna nelíbali. Doufal jsem, že to, co jsme udělali, mu tyhle líbezné chvilky nezkazí, ale nejspíš se to pokazilo. Já mu to pokazil. A samozřejmě se mi to potvrdilo.

Vyhnal jsem podobné myšlenky z hlavy a snažil se sám sebe přesvědčit, že prozatím stačí, že vůbec spí. Musel jsem podniknout ještě jednu výpravu ke studni a bude nejlíp, když tam půjdu sám. Naše holá postel totiž přímo křičela do světa, že se stala vražda. Šel jsem ke skříni a prohlédl si šaty uvnitř. Ženské jich mají tolik, nezdá se vám? Sukně, šaty, halenky, svetýrky a spodní prádlo – to poslední tak složité a divné, že mužský ani nepozná, kde to má předek a kde zadek. Vzít to všechno by byla chyba, protože dodávka pořád stála ve stodole a naše fordka téčko pod jilmem. Arletta odešla pěšky a vzala si jenom to, co unesla. Proč neodjela fordkou? Protože bych ji slyšel startovat a zabránil jí v odjezdu. Tomu by se dalo uvěřit. Takže… jediná taška.

Nabalil jsem do ní všechno, co mohla ženská podle mě potřebovat a co by tu nedokázala nechat. Přidal jsem tam pár jejích lepších šperků a fotku její mámy a táty ve zlatém rámečku. Dumal jsem nad toaletními potřebami v koupelně a řekl si, že tam nechám všechno kromě lahvičky parfému Florient s rozprašovačem a kartáče z rohoviny. V nočním stolku měla bibli, kterou dostala od pastora Hawkinse, ale nikdy jsem ji neviděl tu knihu číst, takže zůstala, kde je. Vzal jsem však lahvičku pilulek se železem, které užívala při měsíčkách.

Henry pořád spal, ale házel sebou sem a tam, jako by ho sužovaly zlé sny. Pospíchal jsem, jak jsem mohl, protože jsem chtěl být z domu pryč dřív, než se probudí. Obešel jsem chlév ke studni, postavil tašku na zem a potřetí zvedl starý poklop zježený třískami. Díkybohu, že Henry se mnou nebyl. Díkybohu, že neviděl to co já. Myslím, že by z toho zešílel. Sám jsem z toho málem zešílel.

Matrace se svezla stranou. V první chvíli mě napadlo, že ji odstrčila ona, protože se chystá vylézt ven. Protože stále žije. Protože pořád dýchá. Aspoň tak mi to nejdřív připadalo. Potom, zrovna když nad počátečním šokem začalo převažovat racionální uvažování a já se začínal ptát, co by to muselo být za dýchání, když se jí šaty nadzvedávají a klesají nejen na hrudníku, ale celé od výstřihu až po dolní lem, se jí začala rozvírat čelist, jako by se chystala promluvit. Z obrovsky rozšířených úst se jí však nevynořila slova, ale krysa, která si pochutnávala na jazyku. Nejdřív se objevil její ocas. Spodní čelist poklesla ještě níž, protože krysa couvala a zadními drápky se zarývala do brady, aby získala lepší oporu.

Krysa jí kecla do klína a v tu ránu se zpod šatů vyřinula záplava jejích bratrů a sester. Jedné se zachytilo na vouskách cosi bílého – útržek spodničky nebo možná kalhotek. Mrskl jsem po nich kabelou. Udělal jsem to bez rozmyslu – odporem a hrůzou jsem nebyl schopný myslet. Taška jí přistála na nohou. Většina hlodavců – možná všichni – se mé ráně obratně vyhnula. Potom všichni vproudili do kulaté černé díry za matrací (museli ji tedy odstrčit prostou váhou svých těl, jak se tlačili dovnitř) a mžikem zmizeli. Věděl jsem, kam ta díra vede. Bylo to ústí roury, která rozváděla vodu do koryt ve chlévě, dokud hladina neklesla natolik, že roura vyschla.

Šaty kolem ní poklesly a falešné dýchání ustalo. Jenže pořád na mě zírala a co mi předtím připadalo jako klaunský úsměv, vypadalo teď spíš jako nestvůrný škleb. Viděl jsem jí na tvářích kousance od krys a jeden ušní lalůček jí taky zmizel.

„Panebože,“ zašeptal jsem. „Arletto, promiň.“

Tvoje omluva se nepřijímá, říkal její pohled. A až mě takhle najdou, s mrtvým obličejem ohryzaným od krys a s prádlem pod šaty okousaným, projedeš se ve věznici v Lincolnu na blesku, to si piš. A moje tvář bude poslední, kterou uvidíš. Uvidíš mě, až ti elektřina bude smažit játra a zapálí ti srdce, a budu se tomu chechtat od ucha k uchu.

Spustil jsem poklop na místo a odpotácel se do chléva. Tam se mi podlomily nohy, a kdybych byl na slunci, určitě bych omdlel, stejně jako Henry včera v noci. Ale byl jsem ve stínu, a když jsem poseděl pět minut s hlavou svěšenou skoro mezi kolena, začínal jsem se znovu cítit ve své kůži. Dostaly se k ní krysy – no a co? Nakonec nás přece dostanou všechny, ne? Krysy a červi. Dřív nebo později se proboří i ta nejpevnější rakev a vpustí živé, aby se nakrmili na mrtvých. Tak to na světě chodí, a co na tom? Když se srdce zastaví a mozek se zadusí, náš duch se odebere někam jinam nebo prostě zhasne. Každopádně tu už nejsme a necítíme zuby, které nám okusují maso z kostí.

Zamířil jsem k domu a stoupal už po schůdkách na verandu, když mě zarazila jedna myšlenka: a co to cuknutí? Co když byla naživu, když jsem ji házel do studny? Co když byla pořád živá, jenom ochromená a neschopná se hýbat, nanejvýš trhnout pořezaným prstem, když z roury vylezly krysy a pustily se do hodování? Co když cítila tu krysu, která se jí nacpala do příhodně rozšířených úst a začala…?

„Ne,“ zašeptal jsem. „Necítila to, protože sebou neškubla. To se prostě nestalo. Byla mrtvá, když jsem ji házel dolů.“

„Tati?“ zavolal Henry rozespalým hlasem. „Tati, to jsi ty?“

„Ano.“

„S kým to mluvíš?“

„S nikým. Sám se sebou.“

Vešel jsem dovnitř. Henry jen v tílku a trenýrkách seděl v kuchyni u stolu jako hromádka neštěstí a vypadal, že se ještě úplně neprobral. Vlasy mu trčely do všech stran, takže mi připomněly toho bývalého rošťáka, který celý rozesmátý a s nerozlučným Alíkem v patách (Alík byl toho léta už dávno po smrti) proháněl slepice po dvorku.

„Neměli jsme to dělat,“ zabručel, když jsem si sedl naproti němu.

„Co se stalo, stalo se a nedá se odestát,“ řekl jsem. „Kolikrát už jsem to říkal, chlapče?“

„Asi milionkrát.“ Na chvíli sklopil hlavu, ale pak se na mě znovu podíval. Víčka měl zarudlá, oči podlité krví. „Chytí nás? Půjdeme do vězení? Nebo…“

„Ne. Mám plán.“

„Měl jsi plán, že ji to nebude bolet! Koukni, jak to dopadlo!“

Ruka mě svrběla, nejradši bych mu za to jednu vrazil, tak jsem si dlaň radši druhou rukou přidržel. Teď nebyla vhodná chvíle na vzájemné obviňování. Kromě toho měl pravdu. Všechno, co se pokazilo, bylo moje vina. Až na ty krysy, pomyslel jsem si. Za ty nemůžu. Jenže jsem mohl. Samozřejmě jsem za ně mohl. Nebýt mě, stála by teď u sporáku a chystala večeři. Nejspíš by pořád mlela o těch sto akrech, ale byla by živá a zdravá, a ne nacpaná ve staré studni.

Ty krysy se už nejspíš vrátily, zašeptal mi jakýsi hlas hluboko v hlavě. Žerou ji. Sežerou všechny dobré části, ty chutnější, ty lahůdky, a potom…

Henry se natáhl přes stůl a dotkl se mých sevřených rukou. Lekl jsem se.

„Promiň,“ řekl. „Jedeme v tom oba.“

Měl jsem ho za to rád.

„Nic se nám nestane, Hanku. Jestli si zachováme chladnou hlavu, bude to dobré. Teď mě poslouchej.“

Poslouchal. V jednu chvíli začal přikyvovat. Když jsem domluvil, položil mi jedinou otázku: „Kdy tu studnu zasypeme?“

„Ještě ne,“ řekl jsem.

„Není to riskantní?“

„Je,“ odpověděl jsem.

Za dva dny, to jsem zrovna spravoval kus plotu asi čtvrt míle od farmy, jsem na naší odbočce z hlavní silnice mezi Omahou a Lincolnem zahlédl veliké mračno zvířeného prachu. Mířila k nám návštěva ze světa, do něhož Arletta tak zoufale chtěla patřit. Vrátil jsem se k domu s kladivem zastrčeným za opasek a s tesařskou zástěrou kolem pasu. Hluboké kapsy se nadouvaly a cinkaly hřebíky. Henry nebyl nikde vidět. Možná šel k pramenu, aby se vykoupal. Možná spal ve svém pokoji.

Když jsem se dostal na dvůr a posadil se na špalek na sekání dříví, poznal jsem, co za auto za sebou táhne tu prachovou vlečku: byla to dodávka Red Baby Larse Olsena. Lars byl v Hemingford Homu kovářem a mlékařem. Taky posloužil jako šofér, pokud dostal zaplaceno, a právě toho červnového odpoledne plnil tuto funkci. Dodávka zajela na dvůr, takže se náš nevrlý kohout George i jeho malý slepičí harém rozletěli všemi směry. Ještě než motor stačil dokašlat a chcípnout, z místa vedle řidiče se vysoukal tlustý chlap zabalený v šedém plášti. Sundal si ochranné brýle, takže se objevily veliké (a komické) bílé kruhy kolem očí.

„Wilfred James?“

„K vašim službám,“ řekl jsem a vstal. Cítil jsem se docela klidný. Možná bych tak klidný nebyl, kdyby sem dorazil v úřední fordce s hvězdou za dvířkách. „Vy jste…?“

„Andrew Lester,“ představil se. „Advokát.“

Natáhl ruku. Zahleděl jsem se na ni.

„Než vám s ní potřesu, měl byste mi říct, čí jste advokát, pane Lestere.“

„V současné době zastupuji Farringtonovu dobytkářskou společnost z Chicaga v Omaze a Des Moines.“

Ano, pomyslel jsem si, to nepochybuju. Ale vsadím se, že tvoje jmenovka se na žádné dveře ještě nepropracovala. Šéfíci v Omaze nemusejí polykat venkovský prach, aby si vydělali na živobytí, co? Šéfíci mají nohy v klidu na stole, popíjejí kafe a okukujou pěkné kotníky sekretářek.

Odpověděl jsem: „Mohl byste se na to v tom případě vykašlat a dát tu ruku pryč? Bez urážky.“

Poslechl mě bez řečí a s advokátským úsměvem na rtech. Pot mu vyrýval v prachu buclatých tváří čisté cestičky a vlasy měl po jízdě slepené a zacuchané. Prošel jsem kolem něj k Larsovi, který zvedl půlku kapoty a cosi kutil na motoru. Pískal si a vypadal šťastný jako ptáček na telefonním drátu. Záviděl jsem mu to. Napadlo mě, že snad prožijeme s Henrym další šťastný den – v tak proměnlivém světě, jako je ten náš, je možné všechno –, ale v létě roku 1922 to nebude. Ani na podzim.

Potřásl jsem Larsovi rukou a zeptal se ho, jak se má.

„Docela to jde, ale vyschlo mi v krku. Dal bych si něco k pití.“

Kývl jsem k východní části domu. „Víš, kde to je.“

„Vím,“ odpověděl, přirazil kapotu na místo, až to kovově zařinčelo a slepice, které se mezitím přikradly zpátky, se znovu rozletěly. „Nejspíš je dobrá a studená jako vždycky, že jo?“

„To bych řekl,“ souhlasil jsem a pomyslel si: Ale kdyby sis mohl napumpovat z té druhé studny, Larsi, nejspíš by ses o chuť vůbec nestaral. „Ochutnej a uvidíš.“

Zamířil do stínu u domu, kde pod přístřeškem stála venkovní pumpa. Pan Lester se za ním díval a pak se otočil zase ke mně. Rozepnul si svrchník. Oblek pod ním bude potřebovat čistírnu, až se dostane zase do Lincolnu, Omahy, Delandu nebo kde si vlastně věší klobouk, když zrovna nevyřizuje pochůzky pro Cola Farringtona.

„Taky bych se napil, pane Jamesi.“

„To já taky. Při stloukání plotu dostane člověk pořádnou žízeň.“ Prohlížel jsem si ho od hlavy k patě. „I když asi ne takovou, jako když jede dvacet mil v Larsově dodávce, to se vsadím.“

Promnul si zadek a nasadil zase ten advokátský úsměv. Tentokrát trochu žalostný. Viděl jsem, jak už očima rejdí sem a tam, kam jenom dohlédne. Ten chlap se nedá ošulit jen kvůli tomu, že mu poručili harcovat se v letním pařáku dvacet mil na venkov. „Můj zadek už nikdy nebude jako dřív.“

K přístřešku byl řetězem připoutaný velký hrnek. Lars si ho napumpoval plný a pil, až mu ohryzek na vyhublém, spáleném krku poskakoval, pak hrnek napumpoval znovu a podal ho Lesterovi. Ten se na něj podíval stejně nedůvěřivě jako já na jeho podávanou ruku. „Možná bychom si to mohli vypít uvnitř, pane Jamesi. Bylo by tam trochu chladněji.“

„Bylo by,“ souhlasil jsem, „ale já vás dovnitř nepozvu, stejně jako jsem vám nepodal ruku.“

Lars Olsen pochopil, odkud vítr fouká, a bez dalších okolků se vrátil k dodávce. Ale nejdřív podal Lesterovi ten hrnek. Můj host ho nevypil dychtivými hlty jako Lars, ale opatrnými doušky. Jinými slovy jako advokát – ale nepřestal, dokud nebyl hrnek prázdný, a to taky bylo advokátovi přesně podobné. Bouchly síťové dveře a z domu vyšel Henry v montérkách, bos. Věnoval nám pohled, který vypadal naprosto lhostejný – hodný kluk! –, a pak zamířil tam, kam by to táhlo každého plnokrevného venkovského kluka: k dodávce, kde bude koukat Larsovi pod ruce, a pokud bude mít štěstí, něco se i přiučí.