Fern Brittonová

MARION

guvernantka královské rodiny

Copyright © Fern Britton 2022

First published by HarperCollins Publishers 2022 under the title THE GOOD SERVANT

Translation © Tomáš Kurka, 2023

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-553-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-554-0 (mobi)

Toto dílo je fikce, inspirovaná skutečností.

Věnováno mým rodičům Carol a Clivovi

Úvod

Buckinghamský palác, 1949

Ve Velké Británii vládl Jiří VI. Král s manželkou a dvěma dcerami se těšili obrovské popularitě, která stále narůstala. Oblíbená princezna Elizabeth se nedávno provdala za prince Philipa. Předešlý panovník, Eduard VIII., abdikoval před více než dvanácti lety. Od té doby používal titul vévoda z Windsoru a po válce žil i se svou kontroverzní manželkou v Paříži. Veřejnost na něj úspěšně zapomínala.

Sir Alan Lascelles to vše zažil.

Byl dvořanem každým coulem. Vysoký bezmála metr devadesát, elegantně štíhlý, s vlasy rozdělenými pěšinkou přesně uprostřed hlavy. Přátelé mu důvěrně říkali Tommy.

Zákulisní skandály, které by mohly navždy zničit pověst královské rodiny, odvracel diplomatickým jednáním, a pokud bylo zapotřebí, dokázal zasáhnout i železnou pěstí.

Dalo by se říci, že mu nic neuniklo a vždy udělal přesně to, co bylo nutné. Zkrátka nenápadný muž, přísně zachovávající pravidla protokolu. Občas to ale nepřispívalo k jeho popularitě mezi příslušníky královské rodiny. Zároveň však věděli, že ho potřebují, a byli za jeho služby vděční.

Bylo mu dvaašedesát, žil ve spokojeném manželství, měl tři děti a práce osobního tajemníka krále Jiřího VI. ho stále nepřestávala bavit.

Za svým pečlivě urovnaným psacím stolem v Buckinghamském paláci pročítal dva soudní spisy. Později králi stručně poreferuje o jejich obsahu. Docela příjemné ráno narušila sekretářka, slečna Jane Pepper-Thynneová. Zaklepala a nahlédla dovnitř.

Tommy se podíval na hodiny na stole a usmál se. „To už je čas na svačinu, P.T.?“

„Ne, pane. Vlastně ano, ale kvůli tomu vás neruším.“

Tázavě nadzvedl obočí. „No tak, ven s tím.“

„Její Veličenstvo královna vás očekává. Ihned, prý je to naléhavé!“

„Opravdu?“

„Myslím, že to nějak souvisí se slečnou Crawfordovou a…“ zaváhala, „její knihou, pane.“

Tuhle zprávu Tommy rozhodně nechtěl slyšet a pokoušel se jí zabránit všemi možnými způsoby. Nevrle nakrčil úhledně zastřižený knírek. „Je to skutečně ta kniha, kterou myslím?“

Zdatná slečna Pepper-Thynneová napřímila ramena. „Ano, pane.“

Tommy odložil plnicí pero a vstal. „Já to té zatracené ženské říkal. Pověděl jsem jí to velmi důrazně,“ pronesl tiše, ale jeho hlas se třásl potlačovaným vztekem. „Kde najdu Její Veličenstvo?“

„V obývacím salónu, pane.“

Zapnul si sako a narovnal kravatu. „Budou padat hlavy, ale ne ta moje. O to se už postarám.“

V důsledku následujících událostí přišla jistá naprosto loajální žena o postavení a dlouholetou dobrou pověst.

ČÁST I.

1. kapitola

Nádraží v Dunfermline, březen 1932

Dvaadvacetiletá slečna Marion Crawfordová čekala na nástupišti stanice Dunfermline na vlak mířící na londýnské nádraží King’s Cross. Její nevlastní otec zůstal na parkovišti. Matka, která ji doprovázela, se právě podívala na hodiny v průčelí nádražní budovy. „Alespoň že jsme přišly včas,“ podotkla, přinejmenším podruhé.

„Ano, mami.“

„Není nic horšího než spěchat na vlak.“

„Jistě, mami.“ Marion si povzdechla. „Nemusíš tady mrznout se mnou. Jeďte s tátou domů. Vstávali jsme brzy. Mimochodem, to loučení se všemi sousedy z ulice bylo dost trapné.“

„Myslela jsem, že budeš ráda. Dokonce i starý pan Turner mával z okna, když už nemohl vyjít ven. Bál se, aby nenastydl.“

„Zima je tedy pořádná.“ Marion přešlapovala z nohy na nohu, aby se zahřála. „Mami, prosím, jdi si aspoň sednout do auta. Je tam teplo, táta nechal běžet motor.“

„Už mi byla v životě větší zima a přežila jsem.“ Matka nesouhlasně nakrčila nos. „Nechápu, proč otec sedí v autě a nejde tě taky vyprovodit.“

„Nesnáší loučení stejně jako já.“ Marion si usilovně přála, aby matka konečně šla. Chtěla být sama a v klidu si všechno promyslet. Dnes byl její velký den. Nejdůležitější v dosavadním životě. Nejvýznamnější. Ráda by si srovnala myšlenky a vnitřně se připravila na obrovskou změnu, která ji čeká. Mířila za novou prací přímo do Windsoru. Otevírala se před ní nová životní etapa.

„Napiš, hned jak dorazíš, ano, Marion?“

„Jestli budu mít čas. Ale neboj se o mě,“ utěšovala matku. „Budu pryč jen pár měsíců. Řekla jsem jim, že se musím vrátit na univerzitu.“

Matka zkřížila ruce na prsou. „Co když nestihneš zkoušky? Bojíme se, aby tě nevyhodili.“

Marion téměř netrpělivě dupla nohou. „Žádné strachy, mami, samozřejmě všechno stihnu. I školu. Nemaluj pořád čerta na zeď. A to hromadné vyprovázení bylo taky zbytečné.“

Matka se uraženě otočila k dceři zády. „Jen nechci, aby si lidi mysleli, že nad nimi ohrnuješ nos.“

Vysoká a hubená Marion s celkem tuctovou tváří o sobě věděla, že často působí odtažitě. Už dva roky studovala na takzvaném Moray House, což byl tělovýchovný a učitelský ústav edinburské univerzity. Přátelství s ostatními studenty nenavazovala snadno a nerozuměla si ani s většinou učitelů. Jen ředitelka dokázala pochopit, co se v ní ve skutečnosti odehrává. Na konci semestru si vzala Marion stranou. „Slečno Crawfordová, zastavte se po obědě v mé kanceláři. Ráda bych si s vámi promluvila.“

Když byla Marion uvedena do svatyně slečny Brownové, snažila se zachovat klid, ale uvnitř se celá třásla.

„Posaďte se, slečno Crawfordová.“

Poslechla a zaujala místo na krajíčku židle u psacího stolu, naproti ředitelce.

„Doufám, že se vám u nás líbí.“

„Líbí, slečno Brownová.“

„Tvrdě pracujete na tom, abyste mohla pokračovat ve studiu na glasgowské univerzitě. To je dobře. Nikde jinde nevyučují dětskou psychologii tak skvěle jako tam. Používají velmi pokrokové metody. Jsem si jistá, že budete úspěšná.“

Marion zrudla a upírala oči k zemi. „Děkuji.“

„Napsali mi z univerzity, že by pro vás mohlo být užitečné, kdybyste si našla letní brigádu, abyste získala první zkušenosti s dětmi. Už jste o něčem přemýšlela?“

„Zatím jsem nic nenašla.“ Marion si poposedla. „Víte, chtěla bych pomáhat dětem, které to nejvíc potřebují. Ráda bych se věnovala těm, které nemají šanci na slušný život, nedostanou se na dobré školy, žijí v chudobě, nemají ani dost jídla, nikdo jim nepomáhá rozvíjet tělo ani myšlení a mozek. Chtěla bych, aby se všechny děti mohly naučit číst, psát a počítat. Aby dokázaly využít své schopnosti a alespoň jednou denně se pořádně najedly. Alespoň ve škole, když už ne doma. Aby se nikdy necítily horší než ostatní.“ Zarazila se. „Promiňte. Ale tohle jsou pro mě důležité věci.“

Slečna Brownová pomalu přikývla. „Nemusíte se omlouvat. Líbí se mi vaše nadšení pro věc.“ Bystrýma očima zkoumala Marioninu tvář. „Byla byste ochotná pracovat s jakýmkoliv dítětem bez ohledu na jeho původ? Jen přes léto. Pomohla byste rodině z druhého konce sociálního žebříčku.“

Marion se mírně usmála. „To budou zřejmě rodiče, kteří chtějí své privilegované potomky zaměstnat i o prázdninách, ale sami se jim věnovat nemohou nebo nechtějí.“ „Byla by to dočasná práce,“ pokračovala slečna Brownová. „Získala byste zkušenosti – a slušně si přivydělala.“

„A co jsou tedy zač?“

Ředitelka jí podala dopis napsaný elegantním rukopisem na hlavičkovém papíru s výrazným plastickým monogramem.

Cestující čekající na nástupišti na vlak do Londýna zimomřivě přešlapovali a vyhrnovali si límce kabátů. Někteří nedočkavě pošilhávali na konec perónu, kde na dosud holých stromech štěbetalo hejno kavek s lesklým peřím. Na protějším nástupišti zaklapaly podpatky dámských bot. Marion příchozí poznala. Byla to Lorna, matčina známá a místní drbna v jedné osobě. Přetáhla si šálu přes bradu, ale bylo už pozdě.

„Maggie! Marion!“ Přes kolejnice a pražce vysypané štěrkem se nesl Lornin zvonivý hlas. „Marion, tak ty opravdu odjíždíš do Londýna?“

Marion si stáhla šálu z obličeje. „Dobré ráno. Ano, je to tak.“

„To jsi určitě potřebovala celý nový šatník, chudák matka!“ Ostatní cestující zvědavě napínali uši a byli vděční za trochu rozptýlení.

„Máš pravdu, jede do Londýna!“ volala Marionina matka přes kolejiště zbytečně nahlas. Zřejmě ji těšilo, že vzbudila všeobecnou pozornost. „Musela si pořídit spoustu věcí. Zrovna minulý týden jsem jí ušila dvě sukně a tři halenky. Nevěděla jsem, kam dřív skočit, Lorno.“

„Musíš na ni být ohromně pyšná, Maggie.“

Marion by nejraději matce zacpala ústa rukavicí. Nejspíš by to ale stejně nepomohlo.

„Vždycky jsem na ni byla hrdá, Lorno. Asi je to osud. Už dávno se zajímala o všechno kolem prince z Walesu. Pořád o něm čte a v albu má stovky obrázků vystřižených z novin a časopisů.“

„Mami!“ pokusila se ji okřiknout Marion. Cítila se trapně, ale matka pokračovala. „A i když já osobně její nadšení tak úplně nesdílím, musím uznat, že vévoda s vévodkyní jsou velmi slušní lidé.“

Čekající pasažéři napjatě poslouchali.

„A co teprve ty dvě krásné princezny!“ volala Lorna. „Kdo by si pomyslel, že se o ně bude starat právě tvoje Marion! Že si zrovna ji vybere vévoda z Yorku! Být na jejím místě, tak už tam zůstanu.“

Maggie energicky zavrtěla hlavou. „To tedy ne! Musí do Glasgow. Určitě se vrátí.“

Kolejnice začaly klepat a zvon oznamoval, že přijíždí vlak do Londýna. Marion se shýbla pro kufr a zašeptala: „Mami, prosím přestaň. Všichni nás poslouchají!“

Lorna zakřičela: „Marion, určitě piš matce každý týden, abychom věděly, jak se ti vede!“ Marion vrhla na matku prosebný pohled, ale Maggie si jí nevšímala. „Dám ti vědět, Lorno, hned jak přijde první dopis.“

„Mami, proboha, buď už zticha!“ sykla Marion, ale její slova zanikla v hukotu, syčení a skřípění brzd přijíždějícího vlaku.

„Tak, Marion Crawfordová, teď už nemůžeš couvnout. Zavolám nosiče, aby ti odnesl kufr.“

„Mami, prosím tě! Zvládnu to sama!“

„Tak se pořád tak nevzpouzej. Jenom se ti snažím pomáhat.“

„Já vím, mami,“ hlesla Marion. Nenáviděla se za to, že se jí třese hlas. „Jsi hodná, ale opravdu si poradím.“ Popadla zavazadlo a zvedla ho do vlaku.

„Co si vlastně myslíš?“ šeptala Maggie rozhořčeně. „Jen proto, že jsi dostala práci v královské rodině, se na mě nemusíš mračit.“

Marion rozpačitě sklonila hlavu a do očí se jí draly slzy. „Mami, je to jen brigáda na léto.“

Matka sáhla po kapesníku. „Já vím, ale stejně mi budeš moc chybět.“

„Ty mě taky.“

Výpravčí zahvízdal na píšťalku a obě ženy překvapeně vzhlédly.

„Dámy, prosím nastupovat!“

Marion se postavila na schůdek, otočila se a naposledy matku objala. „Mám tě ráda a jsem na tebe moc pyšná,“ zašeptala Maggie. „Ale vždyť to víš.“

„Bude se mi stýskat, mami!“

Výpravčí znovu zapískal a zabouchl za Marion dveře. Lokomotiva zabrala a vlak se pomalu rozjel.

„Hlavně se ničeho neboj!“ volala Maggie do otevřeného okna. „Dej mi vědět, že jsi v pořádku dorazila. A prosím, nech si zase narůst dlouhé vlasy!“

Marion jí poslala vzdušný polibek. Procházela chodbičkou a nahlížela do jednotlivých kupé, dokud nenašla volné. Matka ji sledovala po nástupišti podél vlaku, mávala a otírala si slzy. Marion jí nechtěla ublížit, ale nedívala se na ni, aby se také nerozplakala. Zvedla kufr do sítě nad sedadly a položila na něj úhledně složený kabát. Vlak zrychloval, ale Maggie přece jen stačila zaklepat na okno. Marion uznala, že se nedá nic dělat, a provinile zamávala.

„Ahoj, mami,“ naznačila pohybem rtů. Vlak nabíral rychlost a Maggie se rozeběhla. Marion ještě stačila zahlédnout, jak matka mává kapesníčkem a pláče. S úlevou se posadila. Konečně měla klid a mohla přemýšlet o tom, co se stalo od té doby, co jí slečna Brownová podala přes stůl dopis s vyraženým erbem.

Ředitelka čekala, až Marion dopis přečte. Nejprve jen narychlo přelétla řádky, podruhé pečlivě zkoumala každé slovo. Psaní poslala lady Elginová z Broomhallu. Hledala učitele dějepisu pro svého sedmiletého syna Andrewa, lorda Bruce. Měla ještě tři mladší děti – lady Marthu, lady Jean a ctihodného Jamieho – občas by se výuky účastnili i oni.

Odložila dopis. „Elginovi?“

„Ano.“

„Je mi líto, slečno Brownová, ale to není nic pro mě. Necítila bych se dobře v rodině, která zdědila tak ohromný majetek. O jejich děti bude dobře postaráno i beze mě.“

Slečna Brownová se opřela lokty o stůl a sepjala dlaně. „Lord Elgin je slušný člověk. Nemůže za to, že se narodil do bohatých poměrů. V jeho rodině byste se mohla mnohému naučit.“

Marion si to nemyslela. „Co konkrétně?“

„Je důležité poznat všechny barvy duhy, Marion. Jinak nezjistíte, které nemáte ráda. Nehledě na to, že bez modré by nebyla zelená, bez červené bychom neměli nachovou. Chudí a bohatí se mohou sblížit, pokud si navzájem porozumí. Chápete, jak to myslím? Bohatí mohou pomáhat chudým finančně, zatímco chudí mohou naučit bohaté pokoře a tomu, že se člověk může radovat i z maličkostí. Možná přesně o tohle chcete v životě usilovat?“

Marion se zamyslela. „Snad ano…“ připustila.

„Dobře. Odepíšu tedy Elginovým a požádám je o rozhovor.“

Marion se sice nezbavila všech svých předsudků, ale musela uznat, že lady Elginová je milá a při pohovoru ji přijala velmi přátelsky. Očividně své děti milovala a záleželo jí na tom, aby se jim dostalo patřičného vzdělání. Marion o nabídce přemýšlela dva dny a dvě noci a nakonec ji navzdory svým přetrvávajícím obavám přijala. Částečně i proto, aby rodičům vrátila alespoň trochu peněz, které už investovali do jejího vzdělání. Nevlastní otec protestoval, ale matka bez problémů souhlasila. „Bohaté je třeba oholit, aby zbylo něco na chudé. Sami máme málo. Já jsem pro,“ konstatovala s úšklebkem.

Marion se rychle vpravila do života a zvyklostí šlechtické rodiny a její domácnosti. Snídaně se podávala v osm – po příslušné modlitbě. Následovalo učení a po něm svačina. Rodina usedala v obývacím pokoji ke koláčkům a sušenkám, služebnictvo a zahradní personál dostávaly v kuchyni sendviče se sýrem. Pevně daný chod domu Marion fascinoval.

Rodina vedla čilý společenský život. Neustále někdo přicházel a odcházel. Jednoho dne se na návštěvu zastavila vévodkyně z Yorku, která byla provdána za mladšího králova syna. Přivezla s sebou své dvě rozkošné dcerky: šestiletou Elizabeth a dvouletou Margaret.

Marion byla sice unavená, ale nemohla ve vlaku usnout a nedokázala do sebe dostat ani sousto ze sendvičů, které jí matka pečlivě zabalila na cestu. Trápily ji úzkosti a náhlý nával stesku po domově. Co to proboha udělala? To byl ale nápad: opustit Skotsko a všechny, které znala a měla ráda! A to všechno jen kvůli rozmaru vévodkyně z Yorku, která se rozhodla, že její dvě dcery potřebují přesně takovou guvernantku, jako je slečna Crawfordová.

Marion si marně snažila vzpomenout, jak a proč s nečekanou změnou souhlasila. Celé se to odehrálo strašně rychle. Než se nadála, bylo domluveno. Vévodkyně z Yorku nepatřila k ženám, kterým by se dalo odporovat. Nenaléhala, ale chovala se tak sladce a byla natolik okouzlující, že jí málokdo dokázal cokoliv odmítnout. Marion se nechala oslnit úsměvem a upřímným pohledem vévodkyniných očí, modrých jako chrpy. Ale především nefalšovanou láskou k oběma dcerám. „S vévodou bychom si velmi přáli, abyste přijela do Londýna a vyučovala naše princezny. Potřebují někoho mladého a zábavného,“ prohlásila.

„Váš zájem je mi velkou ctí,“ podotkla Marion obřadně a nelhala. „Přijali mě ale na univerzitu v Glasgow ke studiu dětské psychologie. Velmi se omlouvám, ale musím odmítnout.“

Vévodkyně sepjala ruce, jako by se modlila: „To nebude problém. Na začátku školního roku budete zpátky v Glasgow.“

***

Matka nebyla nápadem na službu u vévodkyně z Yorku nadšená, ale zároveň se tím cítila být polichocená. „Proč stojí zrovna o tebe?“ divila se. „O holku ze sice slušné, ale přece jenom obyčejné rodiny? A ty? Copak máš tušení, jak takoví lidé žijí?“ Zírala na Marion téměř s úctou. „No, na druhou stranu ti řeknu, to je něco, že moje dcera bude pracovat pro královskou rodinu!“

Po příjezdu na nádraží King’s Cross se Marion vydala metrem do Paddingtonu. Tam našla správné nástupiště vlaku do Windsoru, a protože měla trochu času, zašla do nádražní kavárny a objednala si čaj, koláček a časopis. Zkusila si představit, co právě teď dělají matka a otčím. Zřejmě si taky dali čaj a jako obvykle pustili zprávy v rádiu. Matka vytáhla šití a vyprávěla manželovi, jak vyprovodila Marion a jak odpálkovala Lornu. Určitě svolávala na místní drbnu hromy a blesky.

Vlak byl dost plný, ale Marion přece jen našla volné místo, usadila se a listovala časopisem. Nedokázala se ale vůbec soustředit. Dívala se z okénka na zšeřelou cizí krajinu a řady úhledných domů z červených cihel, zčernalých sazemi. V dálce se rýsovala pole a malé vesničky. Obvyklé nevzhledné činžáky nikde neviděla. Dobrý Bože, co jí to napadlo? Vydat se tak daleko od domova a rodiny?

Vagónem procházel průvodčí a oznamoval, že příští stanice bude Windsor. Začala zhluboka a klidně dýchat, jak ji to učili před zkouškami. Sáhla do kabelky pro dopis od svých nových zaměstnavatelů, i když ho znala málem nazpaměť. Pokyny byly jasné: Měla vyjít před nádraží a podívat se po uniformovaném řidiči v tmavém automobilu. Vlak zpomaloval a Marion vyhlížela z okna. Zhluboka se nadechla, vstala a vzala si kufr a kabát. Tak do toho. Vždyť je to jen na pár měsíců. Však už to nějak zvládneš.

2. kapitola

Windsor, březen 1932

Dobrý večer, slečno Crawfordová,“ pozdravil ji mladý muž, když vystoupila z vlaku. Čekal na ni přímo na nástupišti.

„Dobrý večer, ehm, jak jste věděl, koho máte oslovit?“

„To není tak složité,“ usmál se. „Nevystoupilo tu zrovna moc mladých dam, které cestují z King’s Cross samy, a navíc mají kolem krku šátek s kostkovaným skotským vzorem!“ Následovala ho před nádraží k zaparkovanému autu. Otevřel dveře na straně u spolujezdce, pomohl jí nastoupit, pak uložil kufr dozadu a usadil se za volant. „Děkuji vám.“

„Nemáte zač. Tohle všechno patří k mojí práci.“ Nastartoval a uvolnil ruční brzdu. „Už jste byla ve Windsoru, slečno Craw-fordová?“

Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nebyla mimo Skotsko, až teď.“

„Tak vítejte u nás, slečno Crawfordová!“

„Prosím… říkejte mi Marion.“

„A já jsem Peter, ale zbytek osazenstva mi říká šofér Jackson. Vy pro ně budete guvernantka slečna Crawfordová, nebo tak nějak. Členové rodiny si potrpí na přezdívky, takže určitě nějakou dostanete. Podle mě spíš dřív než později.“

„Stačila by mi Marion,“ poznamenala a zadívala se na obchody lemující obě strany ulice. Světlo z výkladních skříní se odráželo od mokrého dláždění. „Je to tady hezké. Nikdy jsem takovou ulici neviděla. Kde to jsme?“

„V Peascod Street. Nádhera, co? Podívejte se dopředu!“ Ukázal na čelní sklo. „Vidíte hrad?“

Přímo před nimi se začaly rýsovat zaoblené bašty a mohutné hradby, stejně pevné jako v době svého vzniku před osmi sty lety. Marion na okamžik otevřela údivem ústa. „Tak tady budu žít?“

Jackson se zasmál. „No, pokud něco provedete, tak můžete skončit v hladomorně!“

„Nedělejte si legraci!“ usmála se Marion.

„Pracovat ani bydlet tady nebudete. Ve Windsoru tráví víkendy král s královnou. Nemají to špatně zařízené, co?“

„Skvěle, ale kam mě tedy pošlou?“

„Většinu víkendů budete trávit v Královském domku neboli Royal Lodge.“

„To zní mnohem příjemněji. Jak si ten domek mám představit? Jako nějaké podhradí u Windsoru?“

„Rozhodně nečekejte pastoušku. Za chvíli uvidíte sama. Ale během týdne budete bydlet na Piccadilly, číslo 145. Právě tam má vévoda a vévodkyně londýnské sídlo.“

Ani ne po deseti minutách Jackson zpomalil, zahnul doleva a projel dvěma branami. „Jsme na místě.“

Marion nevěřícně zírala na cestu klikatící se mezi tmavými stromy, a hlavně na bílou, nádhernou a obrovskou budovu. „Vždyť je to palác,“ hlesla.

Jackson zastavil a otevřel jí dveře. „Royal Lodge má jenom třicet pokojů. Opravdový palác by měl nejmíň dvacetkrát tolik. Pak si všimněte, že je uvnitř všechno pozlacené, všude jsou drahé koberce a ze stropů visí křišťálové lustry, takže vlastně máte pravdu. Budete si připadat jako v paláci.“

Vzal z automobilu kufr a odnesl jej ke vchodu lemovanému sloupovím. „Vítejte ve svém novém domově,“ prohlásil a s přehnanou úslužností se uklonil. „Pokud se ráda procházíte, snad vám bude místních devadesát osm akrů stačit.“

Za okamžik se otevřely dveře a ven vyšel muž v černém fraku a kalhotách s komornickými lampasy. „Dobrý večer, slečno Crawfordová. Už jsme vás očekávali. Pojďte dál. Jistě jste po cestě unavená. Jsem Ainslie, komorník Jejich královských Výsostí.“

„Děkuji,“ šeptla bázlivě. „Jsem ráda, že jsem přijela. Říkejte mi Marion, prosím.“

Peter kývl směrem ke kufru. „Vše bezpečně a v pořádku doručeno, pane Ainslie.“

„Děkuji, Jacksone. Můžete zaparkovat auto u stájí. Dnes večer už ho nebudeme potřebovat.“

„Dobře, pane Ainslie.“

Odkudsi se zjevil mladý muž a chopil se jejího zavazadla. Podle oblečení Marion usoudila, že to bude sluha.

Ainslie ji pozval dál a zavřel. „Vévoda s vévodkyní se omlouvají. Zdrželi se ve městě a vrátí se později. Dostal jsem pokyn odvést vás rovnou do dětského apartmá. Princezny na vás čekají a nešly spát, i když už je načase.“

„Ach, doufám, že jsem příliš nenarušila jejich denní program.“

„Alah, jejich chůva, se jistě postará o to, aby bylo všechno v pořádku. Tudy prosím.“

Následovala ho přes elegantní halu s černobíle kostkovanými dlaždicemi. Stěny byly pokryty hedvábnými, světle zelenými tapetami a v každém rohu stály leštěné stolky s bohatou květinovou výzdobou.

„Jdeme do nejvyššího patra,“ poznamenal Ainslie. „Jste mladá, tak se ani nezadýcháte.“

Marion přestala počítat schody u pětačtyřicátého a o krocích ztratila přehled úplně. Chodby na každém patře ji uchvátily množstvím nádherných obrazů a dalších uměleckých děl. Konečně došli na konec posledního schodiště a ocitli se na vzdušné podestě s velkými okny, z nichž se nabízel pohled na obě křídla domu. Od schodů vedly dvě chodby, jedna vlevo, druhá vpravo. Uprostřed odpočívadla stál stůl se čtyřmi židlemi a vedle něj knihovna plná dětských knih. Kromě nich v ní bylo i počítadlo, dva plyšoví medvídci a sklenice od marmelády se štětci.

„Princezny si tady hrají, když je ošklivé počasí,“ usmál se Ainslie. „Dětské apartmá je vlevo, slečno Crawfordová.“ Zastavil se a zaklepal na nejbližší dveře.

„Dále,“ odpověděl ženský hlas. Ainslie ustoupil, aby Marion mohla projít. Místnost byla slabě osvětlená, laděná do jemné růžové a béžové barvy a zařízená jako dětská ložnice. Nad malým krbem se sušily vesty a kalhoty. Poblíž stála vysoká, elegantní dáma, ztělesnění laskavého klidu. Postoupila o krok k Marion a podala jí ruku. „Dobrý večer, slečno Craw-fordová. Jsem Clara Knightová, chůva obou princezen. Ale všichni mi říkají Alah.“

„Ahoj, slečno Crawfordová,“ pípnul hlásek z postýlky. „Čekaly jsme na vás. Mně říkají Lilibet a tamhle,“ ukázala na druhé lůžko, kde se pod přikrývkou rýsovala zhluboka oddychující dětská postava, „je moje sestra Margaret. Byla už hodně unavená a usnula. Ale my bychom mohly ještě stihnout malou projížďku parkem. Alah, kde mám otěže?“ Chůva vzala šňůru od županu, omotala ji kolem nohou postele a konce podala malé princezně. „Prosím, Lilibet, trochu si pospěš. Slečna Crawfordová by si jistě po cestě ráda odpočinula.“

Dívka se zamračila. „Projížďka kočárem přece nikoho ne-unaví, právě naopak!“ Trhla šňůrou županu a pobídla své neviditelné koně. „Hyjé, kupředu a rychle, nemáme na to celou noc!“ Nakláněla se spolu s imaginární bryčkou a řítila se po cestách, dokud Alah nepoklepala na hodinky. „To už by stačilo!“

„Prr, koníčci! No tak stůjte!“ Princezna přitáhla opratě. „Alah vás odvede do maštale a možná se tam pro každého z vás najde mrkev.“

Chůva odmotala z postele šňůru a chystala se uložit svou svěřenkyni k spánku. Marion se usmála. „Tahají koně tvou postel často?“

„Ó ano. Musím je cvičit, víte? Jak dlouho s námi zůstanete?“

„Chvíli ano.“

„To je dobře. Dědeček říká, že potřebuju někoho, kdo by mě naučil čitelně psát. Mimochodem, co se vám stalo s vlasy?“

Marion se spiklenecky usmála. „Dřív jsem je mívala hodně dlouhé, ale potřebovaly moc péče. Jako třeba koňská hříva nebo ocas. Už jsem s nimi nechtěla ztrácet čas, takže…“ Smekla klobouk. „… jsem si je nechala zkrátit.“

„Páni!“ Lilibet šokovaně zírala. „Nikdy jsem neviděla slečnu s krátkými vlasy.“

„Vidíš, a já slyšela, že krátké účesy jsou v módě,“ divila se naoko Marion.

Malá princezna se zamračila. „Opravdu?“

„Vážně, říká se jim mikádo.“

„Jako japonskému císaři? To je legrace. Alah, můžu si taky nechat udělat na hlavě mikádo? Prosím!“

Alah se zamračila. „Teď si, mladá dámo, především lehneš a budeš spát. Slečna Crawfordová přijela až ze Skotska a jistě je unavená a hladová. Takže zavřít oči a už žádné odmlouvání. Uvidíte se ráno.“

„Tak dobře.“ Lilibet položila hlavu na polštář. „Dobrou noc, slečno Crawfordová.“

„Můžu ti říkat Lilibet?“ zeptala se Marion pro jistotu, aby se hned na začátku nedopustila společenského prohřešku.

„Ano, prosím.“

„Tak tedy, dobrou noc, Lilibet.“

Na chůvino znamení odešla ven na odpočívadlo. Alah princeznu přikryla a Marion pootevřenými dveřmi slyšela, jak Lilibet šeptá: „Je hezká, že? Budu ji mít ráda a doufám, že Margaret taky.“

„Určitě se jí bude líbit. A teď už zavři oči a spi.“ Marion poodešla blíž k oknu. Nechtěla, aby si Alah myslela, že je poslouchá. Chůva za sebou tiše zavřela. „Slečno Crawfordová, musíte být po tak dlouhé cestě unavená.“

„Není to tak zlé.“

„Požádala jsem v kuchyni, aby vám donesli večeři do pokoje.“

„To je od vás velmi milé. Děkuju.“

„Není zač. Nemáte k sobě daleko, jen tady přes podestu.“ Otevřela dveře do útulného pokoje, laděného do stejně růžové barvy jako ložnice malých princezen. V krbu vesele praskal oheň a na malém karetním stolku již byl připravený podnos s večeří.

„Hezké, že? Vévodkyně má tuhle barvu ráda.“ Alah nabrala na lopatku dvě brikety a hodila je do plamenů. „Pokud budete potřebovat víc uhlí, stačí zazvonit na služebnou. Táhlo od zvonku je tamhle u krbové římsy.“

„Děkuji, ale je tady mnohem tepleji, než jsem zvyklá z Dunfermline.“

Alah zvedla z podnosu dva stříbrné poklopy. „Studené vepřové, snad přijde k chuti. V termosce je horké kakao. V pořádku?“

„Naprosto.“

„Naproti máte koupelnu, slečno Crawfordová, a vedle je komora na zavazadla a podobně. Ložnici princezen jste už viděla a na patře je ještě obývací pokoj a malá kuchyňka, která patří k ložnici, kde spím já a Bobo, to je mladá komorná k dětem. Máme odtamtud blíž k princeznám. Ale klidně používejte obývák a kuchyni také.“

Marion potlačila zívnutí. Alah si toho všimla a dotkla se její paže. „Jste unavená,“ podotkla chápavě. „Tak dobrou noc, už vás nechám samotnou. Princezny jsou ranní ptáčata, takže se jim musíme přizpůsobit. Přivedu je k vám v devět. Naštěstí jste mladá, takže určitě spíte dobře,“ dodala a usmála se.

„To ano, děkuju za všechno, Alah. Dobrou noc.“

Když Marion osaměla, rozhlédla se po svém pokoji. Byl mnohem větší než její ložnice doma a nádherně zařízený – ne sice tak, že by se bála čehokoliv dotknout, ale velkolepěji než cokoliv, co kdy předtím poznala. Nejvíc ji zaujala postel, plná polštářů a přikrývek nacpaných prachovým peřím. Chvíli hledala svůj kufr. Nikde ho nenašla, ačkoliv si byla jistá, že ho sluha přinesl. Nahlédla do všech koutů i pod postel a nakonec ho objevila ve skříni – prázdný. Šaty visely dokonale srovnané na dřevěných ramínkách, noční košile a spodní prádlo byly úhledně srovnané v objemné mahagonové komodě georgiánského stylu, nazvaného podle krále Jiřího III. Šokovaná Marion uvažovala, kdo jí vybalil oblečení? Neměla ho mnoho a bylo velmi prosté. Vyzula si boty a uvelebila se v pohodlném křesle. Už neměla sílu na to, aby napsala dopis. Se všemi zážitky se matce svěří až zítra. Ke studeným plátkům vepřového dostala i nakládanou okurku a tenké krajíce chleba s máslem. Večeře byla prostá, ale nesmírně jí chutnala. Snad i proto, že s ní nepočítala.

Najedla se a spokojeně zavřela oči. Vzápětí se ozvalo tiché zaklepání na dveře. Předpokládala, že to bude ještě Alah, a zavolala: „Pojďte dál.“

Do pokoje nahlédla menší, půvabná dáma v hyacintově modrých večerních šatech a s diamantovou čelenkou ve vlasech. „Nevyrušuji?“

Nebyla to Alah, ale vévodkyně z Yorku. Marion polekaně vyskočila z křesla a neuklidnil ji ani milý úsměv a pobavená jiskra v modrých očích. Neobratně se zhoupla v kolenou a doufala, že to bude vypadat jako pukrle. „Vaše královská Výsosti!“

„Chtěla jsem vás jen pozdravit a omluvit se, že jsme vás nemohli přivítat osobně hned po příjezdu. Doufám, že jste se už trochu zabydlela?“

„Ano, děkuji, madam.“

„Už vás nebudu rušit. Uvidíme se zítra. Jsem přesvědčena, že se vám u nás bude líbit.“

„Určitě ano, madam.“ Znovu se pokusila o pukrle. „Dobrou noc.“

Vévodkyně za sebou zavřela dveře a z Marion náhle spadla dosavadní ospalost. Vytáhla z kabelky notes a tužku a pustila se do psaní. Jestli se zítra znovu setká s vévodkyní a možná i jejím manželem, měla by si s nimi vyjasnit, co od ní očekávají. A ona by se naopak měla dozvědět co nejvíc o malých princeznách. Zapisovala si jednotlivé body, občas se zamyslela a vzápětí už zase tužka klouzala po papíru.

1. Co nejraději dělají?

2. Umí princezna Elizabeth číst a psát? Respektive jak dobře? (je jí šest let)

3. Jaké příběhy nebo pohádky mají rády?

4. Jakým předmětům bych je měla učit nejdříve?

5. Věnují se venkovním aktivitám? Jakým?

6. Princezna Margaret je ještě malá (v srpnu jí budou dva?). Jakým způsobem bych měla začít s její výukou?

7. Je k dispozici učebna?

8. Do jaké míry jsou chráněny před okolním světem a jak intenzivní kontakty princezen s okolím si přejete?

9. Kdo jsou jejich nejlepší přátelé, s nimiž bychom se mohli setkávat při hrách nebo společenských aktivitách?

10. Jsem tu jen na pár měsíců (jak bylo řečeno, vracím se na podzim do Skotska, abych začala studovat dětskou psychologii). Čeho bych měla podle vašeho názoru za takto poměrně krátkou dobu dosáhnout?

Poklepala si tužkou o zuby a přečetla svoje poznámky. Nechtěla se rodičů vyptávat příliš dotěrně, ale ráda by dala najevo, že své povinnosti bere vážně. Se strukturou připraveného rozhovoru byla celkem spokojená a zapsala si ještě pár poznámek pro zítřejší dopis. Matka se jistě bude zajímat o veškeré podrobnosti. Konečně si mohla jít s klidným svědomím lehnout. Nebyla zvyklá spát v tak teplé místnosti, takže otevřela okno dokořán. Březnové noci ve Skotsku bývaly daleko chladnější. I tak se ale nadšeně nadechla čerstvého vzduchu, usmála se a zašeptala: „No, děvče, však to nějak zvládneš!“ Podívala se na hodinky. Bylo už pozdě. Nejvyšší čas jít do postele, aby zítra zvládla svůj první den.

3. kapitola

Royal Lodge, Windsor, březen 1932

Marion probudil šramot. Zamžourala do světla a všimla si, že mladá pokojská spíná závěsy před oknem, které bylo zavřené.

„Dobré ráno,“ řekla Marion, poněkud rozpačitá z přítomnosti cizího člověka ve svém pokoji.

„Dobré ráno, slečno Crawfordová. Musela vám být pořádná zima, jestli jste měla okno otevřené celou noc. Dnes je venku velmi chladno. Dala jsem vám snídani na stolek u krbu a přiložila. Jak jste se vyspala?“

„Výborně, děkuji.“ Posadila se a něco ji napadlo. „To vy jste včera vybalila moje věci?“

„Ano, slečno Crawfordová. Něco není v pořádku?“

„Ne, to ne. Jen nejsem zvyklá, aby…“

„Chápu, ale s tím si nedělejte starosti. Je to moje práce.“

Marion si oddychla úlevou. „Bála jsem se, že to byl pan Ainslie nebo sluha.“

Služka se zachichotala. „No to je docela děsivá představa!“

Její smích byl nakažlivý. Marion se přidala a za chvíli si obě musely otřít uslzené oči. Guvernantka se hned cítila lépe. „Tohle jsem potřebovala. V posledních dnech mám nervy na pochodu.“

„Byla jsem na tom stejně, když jsem tady začínala.“

„Jmenuji se Marion a vy?“ zeptala se a posadila se na posteli.

„Maria. Mám vás na starost, takže kdybyste cokoliv potřebovala, stačí říct. Přinesla jsem vejce natvrdo, toast, pomerančový džus a konvici s čajem. Je to tak v pořádku?“

Marion si zastrčila krátké vlasy za uši. „Naprosto, děkuji.“

„Máte hezký účes. Taky bych se nechala ostříhat nakrátko, ale tady to nejde. Nehledě na to, že by mi nedržel čepec.“

„Myslíte, že můj sestřih je pro guvernantku nevhodný?“ zeptala se Marion s úzkostí.

„Ale to ne! Naopak, ještě budete ráda, že vám vlasy nelétají kolem hlavy, až budete běhat za těmi dvěma rošťandami.“

„Jaké jsou?“

„Princezna Elizabeth je trochu vážnější, ale moc milá. No a Margaret je malá čertice. Alah je z ní někdy celá udýchaná.“

Hodiny, které nebylo vidět, odbily osmou a Maria spěchala ke dveřím. „Už musím, ale kdybyste cokoliv potřebovala, hned mi řekněte, slečno Crawfordová.“

„Marion, prosím!“

„Marion,“ zopakovala Maria, usmála se a tiše za sebou zavřela.

Guvernantka znovu otevřela okno a posadila se k snídani.

Venku nastával slunečný jarní den a ptáci měli co dělat, aby svým zpěvem přehlušili dětský křik. Vstala a s šálkem čaje v ruce vyhlédla do zahrady. Spatřila velkou terasu a krmítko, v němž poskakovalo pár sýkorek zobajících drobky. Přímo pod Marioniným oknem se rozlétly dveře a ven vyběhla dvě halasící děvčátka následovaná elegantně oblečeným mužem.

„Tati, tati!“

„Počkejte na mě, vy malé uličnice!“ Hnal se za Margaretou, která byla stále ještě v pyžamu. Princezna uhnula stranou, zakopla a přistála na kolenou. Na okamžik překvapeně ztichla, ale vzápětí se rozplakala. „Mami, mami,“ vřískala z plných plic. Starší sestra ji spěchala utěšit. „Nic se nestalo, jen jsi sebou praštila. Ukaž kolena!“

Marion shora přihlížela, jak se vévoda nejistě dívá směrem k domu. „Drahoušku!“ zavolal. „Margaret upadla. Myslím, že to bez tebe nezvládneme.“

„Co jsem říkala?“ ozval se vévodkynin hlas. „Že to zase skončí pláčem.“

Marion poodstoupila a co nejtišeji okno zavřela. Nechtěla, aby si o ní mysleli, že je tajně špehuje.

V devět hodin už byla oblečená a čekala, co se bude dít. Několikrát si cvičně vyzkoušela pukrle a nervózně pošilhávala ke dveřím. Konečně se ozvalo zaklepání.

„Dále!“

Alah postrčila dovnitř obě princezny. Marion se usmála a na pukrle úplně zapomněla. „Dobré ráno,“ uvítala je.

„Ahoj,“ řekla princezna Elizabeth ostýchavě. „Můžeme dál?“

„Samozřejmě že ano.“

Alah přivedla stydlivou Margaret k Marion a mrkla na hodinky visící na řetízku z živůtku. „Pro všechny je to nová zkušenost. Zatím jsme je měly na starost jen my.“

„My?“ zeptala se Marion.

„Komorná Bobo a já.“

„Aha, chápu,“ usmála se Marion. „Ode dneška si je budu v devět přebírat já.“ Snažila se nedat na sobě znát nervozitu.

„Jste naše první vychovatelka. Ráda bych znala váš rozvrh, abychom mohly přizpůsobit dosavadní denní řád novým aktivitám princezen.“ Alah se narovnala v ramenou a sepjaté ruce zkřížila na sukni. Tohle drobné gesto připomnělo Marion matku. Večer byla mnohem vstřícnější, ale to ještě nesvěřovala malé princezny do péče jiné ženy.

Marion rezervovanou reakci očekávala. Tušila, že ji mnozí budou pokládat za příliš mladou a nezkušenou na pozici guvernantky. Byla připravená na pochybovačně zvednutá obočí a šepot za zády.

„Dnes je náš první společný den,“ řekla s předstíranou sebejistotou, „takže bych princezny vzala do zahrady a popovídáme si o tom, jak a s čím si nejraději hrají.“

Alah přispěchala s první námitkou. „Vévodkyně je zvyklá s nimi svačit. Přesně v jedenáct hodin.“

Marion se znovu usmála. „Skvělé!“

Následovala další výhrada pronášená medovým hlasem: „A pak mají polední klid.“

„Velmi rozumné,“ souhlasila Marion, ale v duchu začínala přemýšlet, kdy vlastně budou mít děti čas na vyučování.

„Ve čtvrt na dvě obědvají s vévodou a vévodkyní.“

„To je milé. A co bude po obědě?“

„Pokud jsou vévoda a vévodkyně doma, rádi si s princeznami hrají venku, jako rodina. Vévoda velmi dobře skáče panáka.“

„Táta nás vždycky všechny porazí,“ ozvala se malá Lilibet. Už se trochu nudila. „A umí hodně rychle běhat.“

Marion si při pohledu na tři napjatě vyčkávající tváře uvědomila, že by měla také něco říct. „Taky docela dobře běhám, a když jsem chodila do školy, všichni mě chtěli do týmu, když se soutěžilo ve skákání.“

„Vážně?“ divila se Lilibet a vzala ji za ruku. „Řeknu to tátovi a můžete si dát závody!“

„Proč ne. Co kdybys mi ukázala zahradu a předvedla, co všechno se tam dá dělat?“

„Nejdřív se musí teple obléci,“ namítla Alah. Otočila se ke dveřím a zavolala: „Bobo!“

„Ano?“ ozvala se odpověď z kuchyňky.

„Přines prosím svetry.“

Za okamžik vstoupila do pokoje komorná obou princezen – asi třicetiletá žena v uniformě, působící svěžím dojmem. Přinesla dva úplně stejné šarlatové svetry. „Tady jsou.“

„Slečno Crawfordová, tohle je Bobo. Seznam se s naší novou guvernantkou,“ představila je Alah.

Marion přemýšlela, jak se asi komorná jmenuje ve skutečnosti.

Bobo se široce usmála. „Dobrý den, slečno Crawfordová, vítejte v našem malém království v nejvyšším patře. Moc jsme se na vás těšily, že, děvčata?“

Margaret poskakovala a snažila se nasoukat do svetru. „Jóóó!“

„Margaret, neječ tolik!“ okřikla sestru Lilibet. „Bobo tě nemůže obléct, když takhle vyvádíš.“

Malá princezna vyplázla jazyk a vesele odfrkla.

Když se dívenky konečně oblékly, vzala je Marion za ruce a společně se vydaly do zahrady. Bledé slunce je jen zlehka lechtalo svými paprsky, ale ve vzduchu už byl cítit náznak jara. Zdálky zazníval zvuk sekačky a nad zahradou se vznášela vůně čerstvě posekané trávy.

„Hopla, hopla, lalala, hopla, hopla, lalala!“ prozpěvovala si Margaret.

„Ne, Margaret, na koně dneska nepůjdeme,“ ozvala se Elizabeth a vzala sestru za druhou ruku. „Vzpomeň si, jak sis narazila koleno.“

Margaret přestala zpívat a vytrhla se Marion. Sklonila se, stáhla punčochu a ukázala čerstvou oděrku. „Auvaj!“ okomentovala své zranění. Podle všeho si ho přivodila nedávno.

„Na koně nepůjdeme, ale skákat můžeš i s takovýmhle škrábancem,“ mínila Lilibet. „Mamka říkala, že to nic není.“

Margaret se zazubila a okamžitě začala poskakovat po trávníku. Lilibet s Marion se rozběhly za ní. Zelená plocha končila u štěrkové cesty lemované keři zlatého deště a nasládle vonícího lýkovce. Opodál vystrkovaly ze země své žluté květy narcisy a děvčata je hned začala přeskakovat.

„Kampak mě to vedete?“ smála se Marion. „Do pohádkové říše?“

„Počkejte, a uvidíte,“ odpověděla udýchaná Lilibet. „Už jsme skoro tam!“

Cesta se stáčela a za okamžik se před nimi objevila mýtina s malou chaloupkou. Obklopovala ji miniaturní zahrádka ohraničená bíle natřeným plotem.

„Copak to je?“ divila se Marion.

„Náš domek,“ vykřikla Lilibet. „Pojďte se podívat.“

Chatka s doškovou střechou měla dvě podlaží, byla postavená z cihel a nabílená. Velikostí dosahovala asi třetiny skutečného domu.

„Páni!“ Marion zůstala stát s otevřenými ústy. „Tohle je váš domeček na hraní?“

„No jasně!“ Lilibet došla k domovním dveřím a vzala za kliku. „Pojďte dál a uvidíte.“

„Vejdu se dovnitř?“

„Budete se muset asi trochu sehnout.“

Marion se přikrčila a proklouzla do chodbičky. Vlevo byla jedna místnost a vpravo druhá. Přímo před sebou měla schody.

„Půjdeme do kuchyně,“ navrhla Lilibet. „Podívejte, z kohoutků teče voda a světla fungují. A máme tady i rádio. Uvařila bych vám šálek čaje, ale nevzaly jsme s sebou mléko.“

Marion žasla. „To je báječné. Lepší než v říši pohádek.“

Margaret si povytáhla sukni a rozběhla se do protější místnosti. „Chce vám ukázat náš obývací pokoj,“ vysvětlovala Lilibet.

Marion se vyšourala pozadu z kuchyňky a bokem prošla úzkými dveřmi do pokoje. Byl nádherně zařízený. Princezny v něm měly dvě malé pohovky, ve výklenku stálo zmenšené křeslo a nad opravdovým krbem visel vévodkynin portrét. „To je neuvěřitelné,“ hlesla Marion.

Margaret vylezla na pohovku a začala po ní skákat. Lilibet ji jako správná paní domu okřikla: „Po gaučích se neskáče, Margaret. Víš, co nám mamka říká.“

Mladší princezna okamžitě klesla na kolena a začala plakat. Marion ji zvedla a konejšila. Když po chvíli vzhlédla, byla Lilibet pryč.

„Kampak se poděla tvoje sestřička?“

Margaret si otřela nos a ukázala zpátky do chodby. „Nahoru!“

„Že by nám utekla tak daleko?“ divila se žertem Marion, i když slyšela cupitání krůčků po schodech.

„Jóóó!“ ječela Margaret. „Schovka!“

„Pojďte za mnou,“ volala shora Elizabeth.

Marion postavila Margaret na schody a obě se společně škrábaly nahoru. Marion se mohla konečně postavit až v patře. „Jsem obr!“ Zasmála se. „Jako Gulliver mezi Liliputy!“

„To zní podobně jako moje jméno,“ ozvala se starší sestra, zatímco se Margaret převalila na postýlku. „Margaret mi říká Lilibet, protože neumí pořádně vyslovit Elizabeth.“

Malá princezna se schovala pod přikrývku a začala se chichotat. „Lilibet, Lilibet, Lilibet.“

„Vidíte? A teď mi tak říkají všichni. No tak, to už stačí, Margaret, koukej vstávat!“ Jemně, ale důrazně sestru zvedla. „Teď musím zase pořádně ustlat, nebo mi mamka dá co proto.“

„Snad neděláš sama i další domácí práce?“ zeptala se Marion spíš žertem.

„Jasně že ano,“ odpověděla Lilibet vážně. „Mamka říká, že nesmíme chtít, aby za nás úplně všechno obstarávali ostatní. Musíme se to naučit dělat samy.“

„To je správné,“ konstatovala udivená Marion.

Vyšly před domeček a začaly si hrát na babu. Margaret ale za chvíli zakopla a začala natahovat moldánky.

„To nic není, jsi statečné děvče,“ konejšila ji Marion, klekla si k ní a objala ji. „Ukaž, kde to bolí?“

Malá princezna si dnes už podruhé srolovala punčochu a ukázala naražené místo. Marion nepatrnou modřinku pofoukala a vtiskla na ni polibek. „A už je to v pořádku!“

Lilibet přihlížela s rukama v bok. „Co s ní uděláme, slečno Crawfie?“

„Nic to není,“ řekla Marion a zvedla děvčátko do náruče.

Lilibet se rozesmála. „Řekla jsem vám slečno Crawfie, ne slečno Crawfordová. Crawfie. To se mi líbí!“ Smíchem nakazila i Margaret. „To je hezké jméno, že? Můžeme vám tak říkat?“

Marion se na okamžik zamyslela. Zdálo se, že i všichni ostatní mají přezdívky. Bobo, Alah, Lilibet. „Proč ne?“ souhlasila.

Na svačinu přišly trochu pozdě. Vévoda a vévodkyně už seděli společně na terase u prostřeného stolu s občerstvením – čajem, džbánem limonády a tácem se sušenkami. „Tady jste!“ přivítala je vévodkyně srdečně. „Bavily jste se dobře?“

Marion pustila princezny a udělala pukrle. Děvčátka se mezitím již rozběhla přímo k otci. „Bylo to skvělé,“ hlásila Lilibet. „Ukázali jsme Crawfie náš domek.“

„Crawfie?“ Vévodkyně pozvedla udiveně obočí. „Kdo to vymyslel?“

„Já,“ řekla Lilibet hrdě. „Ale neboj, zeptala jsem se, jestli bychom jí tak mohli říkat, a ona byla pro.“

„Mně se ta přezdívka líbí,“ podotkl vévoda souhlasně. „Ale záleží na vás, slečno Crawfordová.“

„Nemám s ní problém, naopak.“

„Výborně! Hned jak jsem vás poprvé viděla u Elginových, pomyslela jsem si, že si budeme rozumět,“ prohlásila vévodkyně a pokynula směrem k židli. „Přidejte se k nám a dejte si čaj. Nebo snad dáváte přednost džusu?“

Marion zaváhala. Nečekala, že by jim měla dělat společnost. „Nerada bych obtěžovala. Jistě si chcete užít pár chvil jako rodina.“

Vévodkyně ale trvala na svém. „Jen se posaďte. Rádi bychom si s vámi s manželem promluvili.“

Marion svírala šálek s čajem a snažila se nedávat najevo nervozitu. Všimla si, že si rodiče s dětmi rozumí a všichni se očividně mají rádi. Vévoda byl pohledný muž, velmi štíhlý a zřejmě trochu plachý. Odložil šálek čaje, zapálil si cigaretu a zeptal se Marion na první dojmy po procházce s děvčaty. Nedalo se přeslechnout, že v řeči zadrhává. „Jsou báječné, pane.“

Vévodkyně, velmi půvabná v šeříkově modrých šatech a s teplou kožešinovou pelerínou kolem ramen, si oddechla úlevou. „Můj manžel si dělá určité starosti.“ Předklonila se a jemně ho pohladila po ruce. „Víte, slečno Crawfordová, nikdo z nás nemá důkladnější formální vzdělání, ale chceme, aby naše dcery měly širší přehled o světě, než jakého se dostalo nám. Sami bychom jim ho poskytnout nemohli. Není samozřejmě možné, abychom je posílali do běžné školy. Ale na druhou stranu, píše se rok 1932. Chceme, aby vyrůstaly jako moderní mladé ženy. Rozumíte?“

Její slova byla hudbou pro Marioniny uši. „Jistě, madam. Poslední válka nám ukázala, že ženy dokážou daleko víc, než se od nich dříve očekávalo. Dobrovolně převzaly mnohé původně mužské činnosti a osvědčily se.“

„Přesně tak.“ Vévodkyně letmo pohlédla na pokuřujícího vévodu. „Nebude se od nich očekávat, že nastoupí do zaměstnání, ale jako královy vnučky budou mít dost práce a povinností v královské rodině. Měly by být schopny dokonale reprezentovat naši monarchii po celém světě.“

„Č-č-čeká je dost těžká práce,“ ozval se vévoda.

Marion odložila šálek na stůl a předklonila se. Ve společnosti těchto pokrokově smýšlejících rodičů se jí vracela sebedůvěra. Chtěla jim dát najevo, jak moc podle jejího názoru záleží na dobrém vzdělání. „Chtěli byste, aby se naučily co nejvíce? Absolvovala jsem učitelský ústav a od letošního září budu studovat dětskou psychologii. Mohla bych princeznám ledacos předat.“

„Kde jste studovala?“ zeptal se vévoda a už tolik nezadrhával.

„V Moray House, což je součást edinburské univerzity.“

Vévodkyně radostně spráskla ruce. „Edinburgh je nádherné místo! Skvěle se tam nakupuje.“

„Slyšela jsem o tom, madam. Ale se studentskou peněženkou jsem si velké nákupy nemohla dovolit. Raději jsem se věnovala nejchudším dětem ve městě.“

„Ach, drahoušku,“ hlesla vévodkyně a nevypadala už tak spokojeně.

„Děti mají málo jídla a špatná výživa negativně ovlivňuje jejich schopnosti rozvíjet se prostřednictvím vzdělávání.“

„Proboha!“ Vévodkyně se mimoděk dotkla perlového náhrdelníku. „Ale na druhou stranu tam mají na dosah nádhernou přírodu, kde se mohou dosyta vyřádit. To jim přece pomáhá?“

„Ach, ano, máte pravdu, ale přesto spousta dětí trpí stresem, což by ve svém věku neměly. Díky moderním metodám bychom jim mohli ukázat, jak se člověk může vymanit z života poznamenaného nízkými platy a mizernou životosprávou.“

„Souhlasím,“ pronesla vévodkyně, ale snažila se vrátit rozhovor na bezpečnější půdu. „Nešťastným dětem a jejich rodinám je třeba pomáhat, ale naše dcery jsou v jiné situaci. Jaké vzdělání by podle vašeho názoru potřebovaly?“

„Začala bych od základů. Angličtina, dějepis, matematika, zeměpis.“

„A budou z těchto předmětů dělat zkoušky?“ zeptala se vévodkyně.

„Je prokázáno, že úspěchy zvyšují sebevědomí dítěte. A úspěchem může být třeba dobrá známka při zkoušení,“ prohlásila Marion a usmála se. Byla nadšená, že může s rodiči hovořit takto otevřeně.

Vévoda uhasil cigaretu, zapomněl na chvíli na ostych způsobený vadou řeči a zeptal se: „Jak dlouho by mělo vyučování trvat?“

„Zpočátku přibližně dvě hodiny dopoledne a to samé po obědě. Až budou větší, tak výuku pochopitelně prodloužíme.“

„Každý den?“ vyptával se dál vévoda.

„Ano.“

„Ale to je skoro neuvidíme!“ namítla vévodkyně vyděšeně. „Jsme zvyklí trávit se svými dětmi co nejvíce času.“

Marion si uvědomila, že Jejich královské Výsosti možná zbytečně znepokojila. „Jak víte, budu tady jenom do konce srpna. Pak musím nastoupit do prvního semestru psychologie. Stálo mě mnoho úsilí, aby mě přijali. Takže to s učením nebude tak hrozné. Ale ať už poté najmete jakoukoliv vychovatelku, jistě vám doporučí, aby děvčata získala co nejširší vzdělání.“

V domě zazvonil telefon a vévoda se podíval na hodinky. „To bude premiér.“ Sklonil se a políbil obě děvčátka, která měl posazená na kolenou. „Uvidíme se u oběda.“ Pak odešel.

Vévodkyně vstala a Marion rychle také. „Děvčata, rozlučte se se slečnou Crawfordovou. Je čas si zdřímnout a poslechnout pohádku. Slečna Crawfordová vás vyzvedne po obědě.“ Marion udělala pukrle a dívala se, jak matka s dcerami odchází. Zůstala na terase sama.

4. kapitola

Royal Lodge, Windsor, březen 1932

Marion nevěděla, kam jinam by měla jít, a tak se vrátila do dětského apartmá.

„Jaké bylo první dopoledne?“ zeptala se Alah a pohlédla na ni přes obroučky brýlí. Právě sundávala ze sušáku ponožky. „Poobědváte se mnou a Bobo?“

„Nevím, jak je to tu zvykem. Ale jestli smím, tak ráda.“

„Dáme si polévku a sendviče. Klidně se přidejte.“ Alah se na Marion znovu zkoumavě zadívala. „Nikdy předtím jsme neměly guvernantku, takže si na sebe musíme trochu zvykat.“

„Možná vám posloužím jako pokusný králík,“ poznamenala s úsměvem.

„Nevěděly jsme, jestli byste chtěla zůstat s námi tady nahoře,“ ozvala se Bobo, která v rohu pokoje žehlila Margaretiny pleny. „Alah si myslela, že budete chtít jíst s domácím personálem, protože jste učitelka.“

„Copak vy nejste domácí personál?“

Alah si odfrkla. „My jsme chůvy a dětské komorné, slečno Crawfordová. K domácímu personálu patří pan Ainslie a ostatní.“

„Aha.“ Marion stále ještě nechápala místní hierarchii.

„Pak tu máme kuchyňský personál a služebnictvo,“ pokračovala Bobo.

„A kam tedy patří guvernantka?“ zeptala se Marion.

Alah rovnala další pár ponožek. „No, to je trochu hádanka. Jak říkám, nikdy jsme vychovatelku neměli.“

„Tak si myslím, že si budu muset vybojovat místo na slunci sama a zavést vlastní pravidla,“ prohlásila Marion a klesla do křesla. „Až po mně dorazí nová guvernantka, budete jí moci hned říct, kde a s kým má jíst, co má učit a kolik hodin denně se smí věnovat dětem.“

Bobo zůstala stát s otevřenými ústy, zatímco Alah uložila do koše na prádlo další čerstvě spárované ponožky. „Myslím, že si musíme u oběda trochu promluvit, aby bylo ve všem jasno.“

Usadily se k sendvičům a miskám polévky a Alah začala. „Slečno Crawfordová, jsem ve službě už spoustu let a zapomínám, jak nejistě a ztraceně se může nováček cítit. Byla jsem mladší než vy i Bobo, když jsem začala pracovat pro vévodkyninu matku jako slečnina chůva. Doma mi řekli, ať to zkusím, a vida, přijali mě. Měla jsem zkušenosti s péčí o své vlastní mladší sourozence. Bylo mi jen patnáct, ale nikdo se nedivil. Považovali mě za dostatečně zralou na to, abych se starala o novorozence.“

„Já nastoupila v šestnácti,“ ozvala se Bobo.

„Laskavě mě nepřerušuj, když mluvím,“ napomenula Alah mladou komornou.

„Vévodkynin otec, hrabě ze Strathmore, a její matka, hraběnka, žijí na zámku Glamis. To snad víte?“

„Samozřejmě že ano. Krásné místo.“ Marion se byla jednou s rodiči podívat v zámeckých zahradách.

„To je fakt, ale pro mladou dívku, která nikdy neopustila domov, to nebylo snadné. Zámkem neustále profukoval průvan, odevšud se ozýval skřípot a služebnictvo se vyžívalo ve vyprávění strašidelných historek. První dva týdny jsem se tak bála, že jsem v noci oka nezamhouřila.“

„Taky bych byla hrůzou bez sebe,“ zachvěla se Bobo. „A kdyby mě neděsil duch, tak by mě nenechalo spát dítě.“

Alah ji umlčela přísným pohledem. „Smím pokračovat?“ Bobo se sklopenýma očima přikývla. „Takže, asi si dokážete představit, že jsem byla unavená, zmrzlá, nejistá ze všech svých povinností a měla jsem hrozný, ale opravdu hrozný hlad.“

„Hlad?“ divila se Marion.

„No ano! Nikdo se neobtěžoval mi říct, že si mám zajít pro snídani, oběd a večeři do kuchyně. Když jsem nepřišla, mysleli si, že mi někdo nosí extra jídlo do dětského pokoje, a dál se o mě nezajímali.“

„Proč se nezeptali, kdo se o vás má starat?“ nechápala Marion.

„Nikdy předtím chůvu neměli a nikdo na takovéhle praktické maličkosti nemyslel.“

„Aha. A protože tady jste nikdy neměli guvernantku...“

„Přesně tak. Musíme zavést nová pravidla.“

Marion se na chvíli zamyslela. „Jestli by vám to nevadilo, ráda bych jedla s vámi v dětském apartmá.“

„Bude nám potěšením, Marion. Nebo máme zůstat u slečny Crawfordové?“

„Říkejte mi Crawfie, prosím. Tak mě dneska překřtila Lilibet. Alah, Bobo a Crawfie, mohly bychom být docela slušná parta.“

Alah našpulila rty. „No, možná na to nebudeme mít tolik času. Vždyť tady s námi přece zůstaneš jen do konce léta!“

Princezny byly po obědě opět svěřeny do Marioniny péče a nedočkavě se těšily na odpoledne plné zábavy.

„Už jsi viděla rybníček?“ zeptala se Lilibet.

„Jsou tam žáby?“

Lilibet nakrčila nos. „Myslím, že ano.“

„Výborně, tak to bychom se mohly jít podívat na pulce a žabí vajíčka!“

„Tatínek tomu říká tapiokové perly,“ zasmála se Lilibet. „Margaret tapioku nemá ráda, viď?“

„Kachna,“ prohlásila Margaret a popadla Marion za ruku.

„Ach, jsou tam i kachny?“

Lilibet poskakovala napřed. „Kachny a slizký žabí potěr.“

Přešly přes trávník a pak dolů po dřevěných schodech k jezeru obklopenému rašícími javory a tulipány. Středem se táhly nášlapné kameny a malý můstek.

„Tohle tedy není rybníček,“ usmála se Marion. „Je dost velký na to, aby se v něm dalo plavat.“

„To jsi ještě neviděla dědečkův rybník. Ten je óóóbrovský.“ Lilibet rozpřáhla doširoka ruce. „Můžeš na něm plout i na loďce.“

„A kde je dědečkův rybník?“

„U jeho domu. Říká se mu Buckinghamský palác.“

Dívaly se z břehu do hloubky. Lilibet ukázala na kameny. „Margaret na ně nesmí. Mohla by spadnout. Ale když se budeme držet za ruce, smíme jít po mostě k tomu malému přístřešku.“

Zastavily se uprostřed mostku a podívaly se dolů. Lilibet ukázala volnou rukou na otcovy ozdobné koi kapry. Někteří se schovávali pod lekníny, ale jiní je připluli přivítat.

„Jsou moc milí,“ konstatovala Marion nadšeně. „Příště bychom jim mohly přinést nějaké zbytky.“

„To ne,“ zavrtěla Lilibet vážně hlavou. „Krmit je může jen taťka a zahradník.“

„Podívej!“ Marion ukazovala k druhému břehu. „Jsou tam pulci!“

Margaret poskakovala a prozpěvovala: „Pulci, tulci!“ Marion měla co dělat, aby ji udržela.

Velká žába, které si všimly až nyní, vyděšeně vyskočila z bahna a s mohutným plesknutím dopadla do vody.

„Jééé!“ vypískla Margaret a zvedla své malé paže k Marion. „Plosím.“

„Chce, abys ji zvedla,“ tlumočila Lilibet. „Taky bych se ráda nosila, ale mamka říká, že už jsem moc velká.“

Marion vzala třesoucí se Margaret do náručí.

„Kdo by chtěl pohádku?“

Lilibet poskakovala a křičela: „Já!“

Malý přístřešek měl tři stěny chránící proti větru. Čtvrtá strana byla otevřená, takže si mohly užívat sluníčka a pozorovat rybník a ptáky poletující nad ním. Marion se posadila na bílou lavici a děvčátka se k ní přitulila, každá z jedné strany.

„Tak jakou pohádku si povíme?“

„Znáš nějakou o koních?“ zeptala se Lilibet.

„No, nebude to sice pohádka, ale příběh o koníkovi, kterého jsem potkala na prázdninách, když jsem byla malá.“

„Ano, prosím.“ Lilibet zdvořile sepjala ruce a poslouchala.

Marion se inspirovala poníkem, na kterém jezdila na pláži ve Skye, když jí bylo asi šest let. Bylo to někdy v době, kdy se její matka znovu vdala. Marion svého pravého otce nikdy nepoznala. Zemřel, když byla ještě hodně malá. O pět let později se objevil nevlastní otec a Marion přišla o dům v Kilmarnocku, kde se narodil její dědeček, matka i ona sama. Otčím je přestěhoval k sobě do Dunfermline a Marion tam začala chodit do školy. Nevlastní otec byl laskavý, z ničeho nedělal problém a matka vedle něj rozkvetla. Marion ho vždycky považovala za svého otce a říkala mu „tati“.

Cesta do Skye mohla být líbánky její matky a otčíma. Na to ale tenkrát nemyslela, jen si užívala prázdniny. Projela se na poníkovi po písečné pláži. Matka se jí to snažila zakázat, ale otčím se jí zastal. Marion by si jízdu ráda užila, ale nevyšlo to. Na pohupujícím se hřbetě se bála, třmeny jí klouzaly z nohou a země se zdála nekonečně hluboko. Sevřela poníkovu hřívu tak pevně, že ji majitel poníka, který kráčel vedle, okřikl a jí se chtělo plakat. Od té doby se ke koni nepřiblížila.

„... a ten velký hnědý kůň mě odvezl až do lesa a tam jsme potkali jeho přátele.“

„Jaké přátele?“

„Hned vám to řeknu. První byl pan Lišák. Nechal mě, abych mu pohladila vousy.“

„Opravdu?“

„Ano, ale nesměla jsem ho za ně moc tahat. Pak jsme potkali paní Králíkovou s jejími dětmi. Právě se vracely ze školy.“

„Kolik měla dětí?“

„Tři. Dva chlapce a holčičku.“

„Jak se jmenovala ta holčička?“ zeptala se Lilibet. Zajímaly ji veškeré podrobnosti. „Prvosenka.“

„To je hezké jméno. Tak pokračuj.“

„A pak jsem potkala velkou starou sovu.“

„Hou, hou,“ zahoukala Margaret.

„Sova nedělá hou hou,“ poučovala Lilibet a káravě zvedla prst. „Táta říká, že se ozývá dlouhým húú húú.“ Vzhlédla k Marion. „Co se dělo dál?“

Marion rychle vymyslela příběhu veselý konec – kůň se vrátil do stáje pro mrkev a jablko a nechal se vykartáčovat. Lilibet se tvářila spokojeně.

„Tak tedy, děvčata, myslím, že bychom si mohly dát čaj!“ prohlásila Marion a vstala.

Lilibet ji zavedla do salónu. „Mami, tati, to byl krásný den! Ale Margaret neumí houkat jako sova.“

Mladší sestřička se zamračila a křičela na celé kolo: „Hou, hou!“

„Chudák slečna Crawfordová!“ Vévodkyně napřáhla ruku a chytila výskající Margaret.

„Teď se jmenuje Crawfie, mami,“ prohlásila Lilibet důležitě.

„Aha, chápu,“ usmála se vévodkyně laskavě. „Rádi bychom vás s manželem pozvali na malý koktejl, až budou děti v posteli. Přišla byste? Mohli bychom si popovídat o vaší práci.“

Marion nikdy v životě nepila koktejl. Vlastně vůbec netušila, co to je. „Ach, já... To je velmi milé, děkuji.“

„Výborně. Tak řekněme v půl šesté?“ Marion zůstala stát na místě o něco déle, než by bylo vhodné. Když se vzpamatovala, rychle udělala pukrle a šla. Vyděšeně vyběhla po schodech do dětského apartmá. „Co si mám obléknout na koktejl?“ vyhrkla na Alah a Bobo udýchaně. „Nemám žádné večerní šaty.“

„Předpokládám, že tě pozvaly Jejich královské Výsosti,“ soudila zkušená Alah.

„Přesně tak!“ Marion zoufale spínala ruce. „Ani kloudně nevím, co je to koktejl.“

Alah se tvářila jako vševědoucí zasloužilý zaměstnanec. „Stačí čistá sukně a halenka. Opláchni si obličej a vykartáčuj vlasy. Stejně ti věnují maximálně dvacet minut. A dávej si pozor na vévodovy velkorysé dávky alkoholu.“

„G-g-gin s tonikem?“ zeptal se vévoda a přistoupil ke stolku s nápoji. „S ledem a citrónem?“

„Děkuji.“ Nervózní Marion seděla naproti vévodkyni a snažila se nevrtět. Neměla tušení, jak gin s tonikem chutná, ať už s ledem a citrónem, nebo bez nich. „Jen trochu, prosím.“

Vévodkyně se usmála. „Můj manžel netuší, co znamená trochu. Ale vy už jste byla poučena, jak vidím.“

Crawfie si vzala sklenici.

„Čin čin.“ Vévoda pozvedl sklenku směrem k oběma ženám. Marion usrkla. Nápoj voněl a chutnal trochu nahořkle.

„Nuže, slečno Crawfordová,“ začala vévodkyně. „S manželem jsme si povídali o rozhovoru, který jsme s vámi vedli hned na začátku, a rádi bychom vám navrhli něco ohledně výuky našich dcer.“

„Jistě,“ usmála se Marion.

„Měli bychom pár návrhů na tematické okruhy.“

Marion znovu usrkla – opatrně, aby se nezakuckala.

„Myslíme si, že pro ně budou velmi důležité lekce tance, malování a klavíru. Taky by se měly věnovat venkovním aktivitám.“

„No, ze školních let znám skotské lidové tance,“ připustila Marion. „Ale takhle ve třech nebudou příliš zábavné. Mohly bychom pozvat pár kamarádek a nacvičit malé představení?“

Vévoda s vévodkyní se na sebe podívali. „Naše dcery nemají mnoho přátel,“ řekla vévodkyně. „Mají nás.“

„Aha,“ vyhrkla Marion překvapeně. „Jsem si jistá, že se nám podaří zorganizovat setkání s několika vhodnými kamarádkami.“

„Jde také o to,“ řekla vévodkyně a znovu se podívala na manžela, „že podle našeho názoru ubírá příliš dlouhá výuka v učebně čas, který by dcery měly trávit zábavou a na čerstvém vzduchu.“

Marion se tvářila poněkud zmateně.

Vévodkyně to tedy vzala z jiného konce. „Margaret je ještě malá. Potřebuje si přes den zdřímnout a miluje pohádky.“

„Ráda naučím princezny základům čtení. Lilibet mi řekla, že už zná písmena a umí napsat své jméno.“

„To ji naučila manželka,“ ozval se pyšně vévoda. „Dělá nám starosti věkový rozdíl. Co bude dělat Lilibet, až budete Margaret učit číst?“

Marion se zamyslela. „Navrhuji, abychom se dopoledne věnovaly kreslení a vybarvování. Margaret to jistě bude taky bavit. Až si půjde zdřímnout, mohla bych začít Lilibet opravdu učit. Každý den se budeme věnovat jinému předmětu. Psaní, matematice, zeměpisu...“ Čekala, co na to rodiče řeknou.

„Můžou se učit i venku?“ zeptal se vévoda.

Vévodkyně přikývla. „Jistěže ano. Čerstvý vzduch jim udělá dobře.“

„Také si myslím, že by to šlo,“ přidala se Marion. „Přírodopisu se můžeme věnovat u rybníka. Už jsme například pozorovaly žabí pulce. Vezmeme si ven kreslení nebo se budeme učit číst z map. Určitě budou dobře připravené na vstup do školy.“

„Jak už jsem řekla, do školy nepůjdou!“ přerušila ji vévodkyně.

Marion dosud úplně nedocházelo, že princezny nepůjdou do školy nikdy. „Myslela jsem, že až jim bude jedenáct nebo dvanáct, tak možná budete chtít, aby zažily běžný život a našly si kamarády. Byla by to pro ně opravdu skvělá zkušenost.“

Vévodkyně se strnule usmála. „Ne!“

Marion si dopřála trochu větší doušek ginu s tonikem. Docela ji zahřál. „Takže se budou učit jenom doma?“

„Ano,“ usmál se vévoda. „Je to královská tradice.“