Stephen King

NESPAVOST

Copyright © Stephen King, 1994

Original English title: INSOMNIA

Published by agreement with the author and the author‘s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Gabriel Gössel, 1997, 2011

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7593-525-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-526-7 (mobi)

Věnováno mé ženě Tabby …

a Al Kooperovi, který zná tohle hřiště.

Není to moje vina.

PROLOG

Jak se natahují hodiny smrti

(I)

Stáří je ostrov obklíčený smrtí

– JUAN MONTAINO: „O kráse“

1

Že mu umře žena, to Ralfu Robertsovi neoznámil nikdo – ani doktor Litchfield – ten by nepochybně byl tím posledním; jednoho dne to však Ralf pochopil sám, nikdo mu už nic nemusel oznamovat. Celé to období od března do června pociťoval trýznivě a drásavě – pohovory s lékaři, podvečerní jízdy s Carolyn do nemocnice, zajíždění na speciální testy do jiných nemocnic v jiných státech (po celou dobu, co pendloval mezi nemocnicemi a domovem, Ralf nepřestával děkovat Bohu za Carolynino pojištění u Modrého kříže). Dlouhé hodiny trávil bádáním ve veřejné knihovně v Derry – nejprve zde hledal odpovědi, které odborníci možná přehlédli; později hledal už jen naději a chytal se jejích posledních stébel.

V oněch čtyřech posledních měsících míval pocit, že je opilý a prochází nějakou zlověstnou poutí nebo karnevalem, kde na kolotočích lidé křičí nefalšovanou hrůzou, v zrcadlových bludištích skutečně bloudí a ve strašidelném zámku jen civí s falešnými úsměvy na rtech a s hrůzou v očích. To vše si Ralf začal uvědomovat někdy v polovině května; na začátku června již začal chápat, že trhovci na tomhle lékařském karnevalu mají na prodej jen šarlatánské lektvary a břeskná kutálka už ani nedokáže zamaskovat skutečnost, že melodie, řinoucí se z tlampačů, je vlastně jen pohřebním pochodem. Jistě, i tak je to karneval – karneval ztracených duší.

Ralf zaháněl všechny ty hrozné obrazy – a ještě hroznější představu vykukující za nimi – po celý počátek léta roku 1992; jakmile však přišel červenec, už to přestal zvládat. Přes střed státu Maine se převalila nejhorší vlna veder od roku 1971, a Derry se ponořilo do lázně palčivého slunce, vlhkosti a denních teplot kolem pětatřiceti stupňů. Tohle město se sice ani v lepších časech nedalo označit za nějak zvlášť rušnou metropoli, teď se ale dostalo do stavu naprosté strnulosti; a právě v tom žhnoucím tichu Ralf Roberts poprvé zaslechl tikání hodin smrti – a pochopil, že někde na cestě z červnové chladivé a rosné zeleně do spečené nehybnosti července se vytratily i ty poslední zbytky nepatrné naděje, jež Carolyn zůstávaly. Čekala ji smrt. Možná ne ještě teď v létě – doktoři tvrdili, že mají v rukávu ještě několik trumfů, a Ralf o tom nepochyboval –, ale každopádně na podzim nebo v zimě. Jeho celoživotní družka, jediná žena, kterou kdy miloval, měla zemřít. Snažil se tu myšlenku zapudit, plísnil se, že je takový morbidní idiot; avšak v dusném tichu nekonečných parných dní Ralf to tikání slyšel všude – jako by bylo i ve zdech kolem něj.

Nejhlasitěji však vycházelo přímo z Carolyn. Když k němu obrátila svůj klidný, bledý obličej – třeba když chtěla pustit rádio, aby si poslechla zprávy, když vylupovala fazole k večeři nebo když po něm chtěla, aby zašel naproti do Renety koupit nějakou zmrzlinu – bylo mu jasné, že to tikání slyší také. Poznal jí to na očích – zpočátku ještě zářivě tmavých, později už zastřených závojem léků utišujících bolest. To už to tikání znělo velice hlasitě. Když Ralf v oněch horkých nocích vedle ní ležel, když i to nejtenčí prostěradlo jako by vážilo nejméně pět kilo a když se mu zdálo, že snad všichni psi v Derry právě teď vyjí na měsíc, naslouchal onomu tikání – tikání hodin smrti někde uvnitř Carolyn – a měl pocit, že mu srdce pukne lítostí a hrůzou. Kolik toho Carolyn ještě bude muset vytrpět, než přijde konec? Kolik toho ještě bude muset vytrpět on, než přijde konec? A jak vlastně dokáže žít bez ní?

V tomto podivném, pocity a událostmi nabitém období začal Ralf stále častěji podnikat dlouhé procházky za parných letních dnů i nehybných podvečerů, končících rozsvěcujícími se hvězdami na pohasínajícím nebi. Často se vracel tak vyčerpaný, že už neměl ani sílu povečeřet. Stále čekal, že ho Carolyn za ty procházky bude plísnit, že mu řekne Nechtěl bys toho nechat, blázne jeden starej? Jenom si uženeš úpal, když budeš v tomhle vedru pořád trajdat venku! Ale neřekla mu nikdy nic – a on si postupně začal uvědomovat, že o jeho vycházkách vlastně ani neví. Mohl nachodit spousty kilometrů, mohl se vracet zničený a třesoucí se únavou, na pokraji zhroucení. Kdysi měl Ralf dojem, že si jeho žena všímá snad všeho – třeba že má pěšinku učesanou nepatrně jinak než obvykle. Ale mozkový nádor ji už připravil o schopnost zpozorovat cokoliv, stejně jako ji brzy připraví i o život.

A tak chodil; vychutnával horko, i když často ho z něj bolela hlava a zvonilo mu v uších; vychutnával někdy to vedro právě proto, že mu z něj zvonilo v uších. Někdy to zvonění bylo tak hlasité, a bolest hlavy tak silná, že na celé hodiny přehlušila to tikání Carolyniných hodin smrti.

Prochodil v parném červenci skoro celé město – hubený stařec s řídnoucími šedinami a rukama jako lopaty, které vypadaly jako ruce, co stále ještě dokáží zabrat za práci. Chodil po Witcham Street až k divočině zvané Lada, od Kansas Street až do Neibolt Street, od Hlavní třídy až k Mostu polibků; nejčastěji ho ale nohy nesly na západ od domu na Harris Avenue, kde Carolyn Robertsová – pořád ještě krásná a milovaná – právě trávila poslední rok svého života v oparu bolestí hlavy a morfia. Chodil až k dálniční přípojce, vedoucí k místnímu letišti; kráčel po krajnici nemilosrdně obnažené prudkému slunci, až cítil, že se mu začínají podlamovat nohy; pak se vracel.

Aby nabral dech, často odpočíval pod přístřeškem piknikového plácku u služebního vjezdu na letiště. Po večerech tu popíjela a muchlala se mládež a z reproduktorů autorádií zněl hlučný rap; přes den však bylo tohle místo víceméně výlučnou doménou skupiny lidí, kterým Ralfův přítel Bill McGovern říkal „páprdové z Harris Avenue“. Páprdové sem chodili hrát šachy, popíjet nebo prostě jen tak utloukat čas. Ralf znal řadu z nich dlouhá léta (třeba se Stanem Eberlym se vlastně znal už ze základní školy) a celkem s nimi vycházel – pokud nezačali být moc zvědaví. Většina z nich ale nepříjemně zvědavá nebyla nikdy. Všichni pocházeli ze staré školy a většinou byli vychováni v přesvědčení, že když člověk nechce o něčem mluvit, je to jen a výlučně jeho věc.

A právě na jedné z takových procházek ho poprvé napadlo, že s Edem Deepneauem, jeho sousedem z ulice, nebude něco v pořádku.

2

Ralf se toho dne zatoulal mnohem dál než obvykle – možná proto, že slunce zastínily bouřkové mraky a začal se zvedat chladivý vánek. Šel jako v tranzu – nemyslel na nic, nesledoval okolí, oči měl skloněné k zaprášeným špičkám kecek. Do reálu ho vrátil až ohlušující řev tryskových motorů přistávajícího obrovského Boeingu 747 společnosti United Airlines z Bostonu.

Vzhlédl k letadlu přelétávajícímu právě nad kolejemi zrušené železniční tratě a nad drátěným plotem ohraničujícím plochu letiště; snášelo se k přistávací dráze a dva namodralé obláčky kouře označily místo, kde se koly dotklo betonu. Pak pohlédl na hodiny a uvědomil si, jak pozdě už je. Zmateně se rozhlédl a přímo před sebou spatřil jasně oranžovou střechu restaurace Howarda Johnsona u kraje silnice. Úplně ztratil pojem o čase – snad deset kilometrů kráčel v jakémsi tranzu.

Je čas vrátit se ke Carolyn, říkal mu nějaký hlas hluboko uvnitř. Jistě, je čas vrátit se ke Carolyn. Carolyn je doma – odčítá minuty zbývající do hodiny, kdy si bude moci vzít další utišující prášek, zatímco on je někde na druhé straně letiště… vlastně až skoro v Newportu.

Ralf pohlédl na oblohu a poprvé si všiml temně purpurových mraků, stahujících se nad letištěm. Zatím to sice na déšť nevypadá, ale pokud by pršet mělo, zcela určitě by dešti neutekl – na trase mezi místem, kde se právě octl, a odpočívadlem u výjezdu ze silnice číslo 3 totiž ani není kde se schovat; v celém prostoru odpočívadla je jen jedno malé kryté místo, kde to navíc vždy slabě páchne pivem.

Ještě jednou pohlédl na oranžovou střechu před sebou, pak strčil ruku do pravé kapsy a nahmatal v ní svazeček bankovek sepnutý stříbrnou sponkou, kterou dostal od Carolyn k pětašedesátinám. Nic mu přece nebrání v tom, aby zašel k Howardovi do restaurace a zavolal si taxíka… až na pomyšlení, jak se bude tvářit taxikář. Dědku bláznivej, budou říkat ty oči v zrcátku. Dědku bláznivej, trochu jsi to v tom vedru přehnal. Kdybys plaval, tak už seš dávno u dna.

Nebuď paranoidní, Ralfe, ozval se ten hlas někde uvnitř hlavy; jeho varovný a trochu káravý tón mu teď připomněl hlas jeho přítele Billa McGoverna.

Možná je paranoidní – možná není. Ale ať je to, jak chce, rozhodl se to risknout a vyrazit na zpáteční cestu pěšky.

A co když přijde něco většího než jen obyčejný slejvák? Loni v létě se přece v srpnu strhlo takové krupobití, že po celé západní části města nezůstalo jediné okno celé.

„No bóže, tak budou padat kroupy,“ řekl. „Snad to přežiju.“

Ralf se obrátil a pomalu se vydal po krajnici dálniční přípojky na zpáteční cestu; sešlapanými keckami vířil prach. Od západu, kde se kupila mračna, se ozvalo první bouřkové zahřmění. Mraky sice již zakrývaly slunce, to se ale odmítalo vzdát bez boje; rámovalo jejich roztřepené okraje zlatavou září a občas probleskovalo trhlinami mezi jednotlivými oblaky jako paprsek nějakého obrovitého projektoru. Ralf byl rád, že se rozhodl jít pěšky, i když ho bolely nohy a píchalo za krkem.

Aspoň k něčemu to bude dobré, pomyslel si. Dobře se vyspím. Dneska usnu jako špalek.

Prostor přiléhající k letišti – hektary travnaté plochy do červenohněda vypálené sluncem, se zarostlými a zrezivělými kolejemi nepoužívané železniční tratě – měl nyní po své levici. V dálce za drátěným oplocením letiště viděl Boeing 747 společnosti United, který teď měl velikost dětské hračky; pomalu roloval k malému společnému terminálu Delty a United Airlines. V prostoru letiště se teď pohybovalo i další vozidlo – nějaké auto právě odjíždělo od terminálu společnosti General Aviation na bližším konci letiště. Jelo po asfaltové silnici ke služebnímu vjezdu, ústícímu na spojku k Harris Avenue. Ralf tu v poslední době vídal přijíždět a odjíždět spousty aut; vjezd na letiště byl totiž jen necelých sedmdesát metrů od plácku, kde se scházeli páprdové z Harris Avenue. Jak se auto blížilo k vratům vjezdu, uvědomil si Ralf, že to je datsun Eda a Heleny Deepneauových… a že se k těm vratům blíží dost rychle.

Ralf se zastavil, a jak se malé hnědé auto řítilo k zavřeným vratům, bezděčně sevřel obě ruce v pěst. Zvenku se vrata otevírala na kartu, zevnitř je zase ovládala fotobuňka. Ta ale byla umístěna až blízko u nich, velmi blízko – a při rychlosti, jakou se ten datsun řítil…

Malé hnědé auto se na poslední chvíli (alespoň jak se Ralfovi zdálo) zastavilo; nad pneumatikami se vznášel namodralý kouř, připomínající Ralfovi přistání Boeingu 747; vrata se pomalu začala odsunovat. Ralf uvolnil sevřené pěsti.

Z okénka auta na straně řidiče vystřelila paže a začala zuřivě gestikulovat – řidič se nepochybně pokoušel popohnat pohyb vrat. Ten výjev byl natolik absurdní, že Ralfovi přišel až směšný. Ale přestal se smát ještě dřív, než vlastně začal. Od západu, kde se kupily mraky, stále zesilovaly poryvy větru, které k němu donesly ječivý hlas řidiče:

„Píčusi zkurvenej! Hajzle zasranej! Kousni se do prdele! Dělej! Tak kurva dělej, čuračí hlavo! Neser mě, hovado májový!“

„To přece není Ed Deepneau,“ zamumlal Ralf. Aniž si to uvědomil, zase už šel. „To určitě není von.“

Ed pracoval jako vědecký pracovník výzkumného ústavu Hawkingových laboratoří ve Fresh Harboru a byl to jeden z nejzdvořilejších a nejvychovanějších mladých mužů, jaké kdy Ralf poznal. Měli s Carolyn velice rádi i Edovu ženu Helenu a jejich holčičku Natálii. Návštěva malé Natálie byla jedna z mála věcí, které v poslední době pomáhaly Carolyn zapomínat na bolest všedních dnů, a Helena s ní proto přicházela často. Edovi to nikdy nevadilo, i když Ralf si uvědomoval, že spoustě lidí na jeho místě by bylo dost proti mysli, kdyby jejich panička chodila s malým dítětem ke starým lidem v sousedství, kde je navíc dotyčná paní domu vážně nemocná. Ralf si byl jist, že Ed by ani nedokázal někoho poslat k čertu, aniž by si to pak nemusel celou noc vyčítat, ale –

„Čuráku jeden zkurvenej! Mrskni tou svou zasranou prdelí, slyšíš mě? Kundolize! Zmrde!“

Ale byl to Edův hlas. I z té vzdálenosti dvou nebo tří set metrů se dalo jednoznačně poznat, že to skutečně je Edův hlas.

Řidič datsunu teď túroval motor jako výrostek čekající s nadupaným sporťákem, až se na semaforu rozsvítí zelená. Z výfuku s burácením vycházela oblaka kouře. Jakmile se vrata rozestoupila natolik, aby auto mohlo projet, vyrazil datsun s kvílením pneumatik a burácením motoru vpřed; a právě v tu chvíli Ralf jasně zahlédl řidiče. Nebylo sebemenších pochybností o tom, že to skutečně je Ed.

Datsun se řítil po krátkém úseku cesty mezi vjezdem na letiště a spojkou k Harris Avenue. Náhle se ozvalo troubení a Ralf spatřil modrou dodávkovou fordku na hlavní silnici, jak se snaží vyhnout přijíždějícímu datsunu. Řidič dodávky si nebezpečí uvědomil příliš pozdě – a Ed si ho nejspíš nebyl vědom vůbec (až později dospěl Ralf k názoru, že Ed také možná do té dodávky narazil úmyslně). Ozvalo se krátké zaskřípání brzd, a hned nato se s dutou ránou zabořil nárazník datsunu do boku fordky. Dodávka byla napůl odhozena přes žlutou středovou čáru. Kapota datsunu se svraštila a trochu odskočila; na vozovku se vysypalo sklo světlometů. O chvíli později obě vozidla znehybněla uprostřed silnice, zaklíněná do sebe jako nějaké podivné sousoší.

Ralf bez pohnutí stál a díval se, jak se pod přední částí datsunu rozšiřuje olejová skvrna. Za téměř sedmdesát let, co je na světě, už viděl hodně dopravních nehod – většinou lehčích, jen jednu nebo dvě vážnější. Vždy byl však překvapen rychlostí, s jakou se vše seběhlo – i tím, o jak nevzrušivou záležitost vlastně šlo. Bylo to něco úplně jiného, než člověk vidí ve filmu – tam kamera celý průběh zpomalí – nebo na videu, kde si navíc jednu bouračku můžete pouštět kolikrát chcete. V reálu to je obvykle jen pár k sobě se blížících objektů a řada rychlých dušených zvuků: kvílení pneumatik, duté zvuky muchlaného plechu, řinčení skla – a pak je najednou po všem.

Takové záležitosti dokonce probíhají podle jakéhosi protokolu, který by se mohl nazývat „Jak se chovat v případě srážky v nízké rychlosti“, pomyslel si Ralf pobaveně. V Derry došlo každý den snad k deseti takovým srážkám; v zimě, kdy na vozovce ležel sníh a silnice byly kluzké, se počet takových dopravních nehod obvykle zdvojnásoboval. Člověk šel po ulici a zastavil se u hloučku kibiců v místě, kde do sebe dvě auta ťukla (nebo kde dost často stála navzájem do sebe zaklíněná); znalecky obhlédl situaci a pokýval hlavou. Někdy – vlastně skoro vždycky – byla tato fáze nehody provázena pronášením hněvivých slov: byla svalována vina (často nevybíravými slovy), zpochybňováno řidičské umění, vyhrožovalo se žalobou. Ralf byl přesvědčen, že řidiči se oklikou vždy snaží říci – aniž by to museli vyslovit – Poslyš, šašku jeden, tys mě ale pořádně vyděsil!

Závěrečný akt takové truchlohry vždy představovala výměna osobních údajů a čísel pojistek… a někdy v tomto bodě řidiči opět ovládli své zjitřené emoce a s ulehčením konstatovali, že naštěstí nebyl nikdo zraněn – což bude nepochybně platit i pro tento případ. Někdy došlo i na závěrečné potřásání rukama.

Ralf očekával, že podobně dopadne i nadcházející fáze této bouračky, k níž právě došlo ve vzdálenosti o něco víc než sto metrů od místa, kde právě stál. Jakmile se však otevřely dveře u řidiče datsunu, okamžitě pochopil, že tentokrát budou mít záležitosti úplně jiný průběh – že srážka ještě neproběhla, ale vlastně pořád teprve probíhá. Jedna věc ale už byla jistá: na závěr této truchlohry k potřásání rukama zcela určitě nedojde. Ty dveře se totiž neotevřely, nýbrž přímo rozlétly. Ed Deepneau vyskočil ven, a pak nehybně v šoku stál vedle svého vozu; jeho štíhlá postava se rýsovala na pozadí kupících se mraků. Měl na sobě vyšisované džínsy a tričko s krátkými rukávy; v tu chvíli si Ralf uvědomil, že ještě nikdy neviděl Eda bez pečlivě upnuté košile a kravaty. Něco mu viselo kolem krku: něco bílého a dlouhého. Snad šála? Sice to jako šála vypadalo – proč by ale měl mít někdo zrovna v takhle parném dnu kolem krku šálu? Ed chvíli nehnutě stál vedle svého nabouraného auta a těkal očima kolem sebe. Trhavé pohyby jeho hlavy Ralfovi připomínaly způsob, jakým se po dvoře rozhlíží kohout, když chce ochránit před imaginárními vetřelci nějaký zob. Ralf pocítil slabý neklid. Ještě nikdy nebyl u Eda svědkem podobného chování – ale o to teď vlastně ani nejde. Pravdou je, že ještě nikdy nebyl svědkem toho, že by se vůbec někdo takhle choval.

Od západu se ozvalo zahřmění – teď už hlasitěji. A blíž.

Chlap, který vystoupil z dodávky, měl dvakrát nebo třikrát mohutnější postavu než Ed Deepneau. Přes pásek zelených montérek mu viselo obrovské břicho; podpaží bílé košile s rozhalenkou měl propocené. Odsunul si nad čelo štítek čepice s nápisem Zahradnictví West End, aby lépe viděl na člověka, který ho z boku naboural. Tučný obličej s podbradkem měl bledý – jen na tvářích mu hořely jasně červené skvrny a Ralf si pomyslel: tenhle chlap je právě teď těsně před mrtvičkou. Vsadím se, že kdybych stál blíž, viděl bych, jak se mu kouří z uší.

„Hej,“ zařval Tlusťoch na Eda. Z mohutné hrudi a obrovitého břicha vycházel překvapivě a absurdně vysoký hlas, téměř fistule. „Kde ti dali řidičák? V ňáký zasraný samoobsluze?“

Edova trhaně se pohybující hlava se okamžitě otočila do směru, odkud přicházel Tlusťochův hlas – jako kdyby byla právě navedena radarem – a Ralf měl poprvé příležitost podívat se Edovi do obličeje. Ucítil jakési poplašné píchnutí v prsou a okamžitě se rozběhl k místu nehody. Ed mezitím vykročil k muži v propocené bílé košili a kšiltovce. Pohyboval se prkenně jako špatně vedená loutka – vůbec ne svojí obvyklou pružnou a uvolněnou chůzí.

„Ede!“ zakřičel Ralf, ale zvedající se vítr – nyní již chladivý a s vůní deště – mu odnášel slova od úst snad ještě dřív, než z nich mohla vyjít. Každopádně Ed nezareagoval. Ralf se pokusil běžet rychleji; zapomněl na bolest nohou a píchání za krkem. V dokořán rozevřených očích Eda Deepneaua totiž zahlédl vraždu. I když za sebou neměl žádnou zkušenost, která by zakládala důvod pro takové hodnocení, nemohl se mýlit: asi takový pohled musí mít v očích kohouti, když se na sebe vrhají pařáty a zápasí na život a smrt. „Ede! Hej, Ede, počkej! To jsem já, Ralf!“

Opět žádná reakce, i když Ralf už byl tak blízko, že teď ho Ed slyšet už musel – vítr nevítr. Tlusťoch se ale ohlédl a Ralf v jeho očích zahlédl jak strach, tak nejistotu. Pak se Tlusťoch zase otočil k Edovi a chlácholivě zvedl ruce.

„Hele,“ řekl. „Můžeme si vo tom promluv –“

Dál se nedostal. Ed udělal ještě jeden rychlý krok, napřáhl útlou paži – v rychle se stmívajícím dni vypadala velice bíle – a udeřil Tlusťocha do sádelnatého obličeje. Mlasklo to, jako když vystřelí dětská vzduchovka.

„Kolik si jich už zabil?“ zeptal se Ed.

Tlusťoch zády nalehl na bok své dodávky; ústa měl dokořán, oči vytřeštěné. Ed opět popošel tou podivnou, prkennou chůzí. Došel až k řidiči a přitiskl se na něj břichem; nejspíš si vůbec neuvědomoval skutečnost, že řidič té dodávky je o deset centimetrů vyšší a váží nejméně o padesát kilo víc. Ed napřáhl ruku a znovu ho udeřil. „Tak se pochlub, hrdino – kolik si jich už zabil?“ Hlas mu přeskočil do jekotu, zanikajícího v již skutečně silném zahřmění blížící se bouře.

Tlusťoch ho odstrčil – gestem, které nebylo nijak agresivní, nýbrž jen obranné – a Ed zády dopadl na pomačkanou kapotu datsunu. Okamžitě se zvedl, sevřel pěsti a chystal se ke skoku na Tlusťocha, pořád ještě přitisknutého k boku dodávky, s kšiltovkou nakřivo a košilí vylezlou z kalhot. Ralfovi teď připomínal jednoho komika z grotesky Larryho, Curlyho a Moea (říkali si Tři paňácové), kterou viděl kdysi dávno – byla o třech malířích a její pointu už dávno zapomněl –, a pocítil náhlou vlnu sympatie k Tlusťochovi, směšnému a zároveň k smrti vyděšenému.

Ed Deepneau ale směšný nebyl. S vyceněnými zuby a vytřeštěným zrakem teď skutečně připomínal zápasícího kohouta. „Přesně vím, vo co ti jde,“ syčel na Tlusťocha. „Co to bylo za habaďůru? To sis s tím svým kámošem myslel, že vám to bude procházet furt –“

V tu chvíli k nim dorazil Ralf, funící a oddychující jako stará herka, a položil Edovi ruku kolem ramen. Pokožku pod tenkým tričkem měl rozpálenou; Ralfovi se zdálo, že pokládá ruku na horkou plotnu. Ed se otočil, pohlédl na něj – a Ralf měl na krátký okamžik naléhavý (a nesmazatelný) pocit, že mu z očí šlehají plameny. Ještě nikdy nezahlédl tak obnaženou a nesmyslnou zběsilost v lidském pohledu; nikdy mu ani nepřišlo na mysl, že taková zběsilost vůbec může existovat.

Ralf chtěl v bezprostřední a impulzivní reakci uskočit; ovládl se však a zůstal stát na místě. Napadlo ho, že kdyby uskočil, Ed by se na něj nejspíš vrhl jako vzteklý pes, co kouše do všeho kolem. Pochopitelně to je nesmysl – Ed je přece vědecký pracovník, člen Klubu čtenářů (který si vždy objednává k základní řadě knih ještě nějakou výpravnou publikaci z výběrové řady – jako třeba tu desetikilovou knihu o historii Krymské války); je to manžel Heleny a tatínek Natálie. Sakra, Ed je přece jeho přítel.

… jenomže tohle není ten Ed – a Ralf si to uvědomoval.

Místo aby uskočil, Ralf se natáhl, chytil Eda za ramena (sálající pod tričkem horkem – nesnesitelným, bodavým horkem) a otočil ho tak, aby ze zorného pole jeho zběsilého pohledu odblokoval Tlusťocha.

„Ede, nech toho!“ řekl Ralf. Použil důrazný a klidný tón, který nasazoval při jednání s hysterickými lidmi. „Nic se ti nestalo! Nech toho přece!“

Edův upřený pohled se pár okamžiků neměnil; pak se ale zaostřil na Ralfův obličej. Nic to sice neznamenalo, ale Ralfem okamžitě proběhla vlna slabé úlevy.

„Co to s ním je?“ ozval se za Ralfem Tlusťoch. „Von se snad zcvoknul nebo co, ne?“

„Je v pořádku, klid,“ řekl Ralf, i když o něčem takovém vůbec nebyl přesvědčen. Promluvil jen tak na půl úst a nespouštěl přitom oči z Eda. Ne že by se bál je z něj spustit – jen měl dojem, že to je jediné pouto, kterým toho člověka teď dokáže držet na uzdě, a navíc pouto velmi chatrné. „Je jenom v šoku po tom nárazu. Potřebuje pár minut, aby se z toho dostal –“

„Jen se ho zeptej, co to má pod tou plachtou!“ zaječel náhle Ed a ukázal prstem Ralfovi přes rameno. Šlehnutí blesku na krátký okamžik ostře nasvítilo – nějakou podivnou organickou mapu – jizvy po akné v Edově obličeji. Ozvalo se zahřmění. „Hola, hola, Susan Dayová!“ zarecitoval Ed dětskou fistulí, z jejíhož zvuku Ralfovi naskočila husí kůže na pažích.

„Kolik děcek si už dneska zabila?“

„Ten není v žádným šoku,“ řekl Tlusťoch. „Je to blázen. A až přijedou policajti, dohlídnu na to, aby ho vodvezli do cvokárny.“

Ralf se ohlédl a uviděl modrou plachtu, zakrývající ložnou plochu dodávky. Ke korbě byla upevněna jasně žlutou šňůrou. Rýsovaly se pod ní nějaké oblé tvary.

„Ralfe?“ oslovil ho plachý hlas.

Pohlédl nalevo a za Tlusťochovou dodávkou spatřil stát Dorrance Marstellara – více než devadesátiletého, jednoznačně nejstaršího páprdu z Harris Avenue. Ve svraštělých rukách posetých jaterními skvrnami svíral nějakou brožovanou knížku, kterou úzkostlivě otevíral a zavíral – hřbet té knihy teď dostával dost zabrat. Nejspíš to jsou básně, napadlo Ralfa, protože ten dědek nic jiného nečte. Možná ale vůbec nečte; možná jen takové knihy rád drží v ruce a kouká na ta rafinovaně seřazená slova.

„Ralfe, co se děje? Co se tu stalo?“

Oblohu proťal další blesk, purpurově bělavý elektrický výboj. Dorrance vzhlédl k obloze, jako kdyby si nebyl jist tím, kde je, kdo je nebo co vlastně vidí. Ralf tiše zasténal.

„Dorranci –“ spustil, když vtom se mu Ed vysmekl jako nějaká šelma, která ležela klidně jen proto, aby nabrala síly k dalšímu útoku. Ralf se trochu zapotácel, pak ale chytil rovnováhu a strčil do Eda, který opět padl na kapotu svého auta. Ralf byl zmaten – nevěděl co teď, nevěděl, co potom. Děje se toho moc najednou. Pod svým sevřením cítil pulzující svaly Edových paží – jako kdyby jimi také probíhaly nějaké elektrické výboje.

„Ralfe?“ ozval se znovu stejně klidným, avšak starostlivým hlasem Dorrance. „Být tebou, tak už na něj nešahám. Nevidím ti ruce.“

Ach, bože. Další blázen. To mu tak právě ještě schází.

Ralf si prohlédl ruce; pak se podíval na starce. „Vo čem to tu mluvíš, Dorranci?“

„Tvoje ruce,“ řekl Dorrance trpělivě. „Nevidím ti –“

„Hele, Dorranci, tady to není nic pro tebe – co kdyby sis šel po svejch?“ Stařec trochu ožil. „Jistě!“ odpověděl tónem člověka, který se právě propracoval nějakou závažnou skutečností. „Přesně na tom právě pracuju!“ Obrátil se k odchodu, a když se ozvalo zahřmění, trochu se přihrbil a knihou si přikryl hlavu. „A ty bys měl udělat totéž, Ralfe. Neměl by ses míchat do dlouhodobých záležitostí. Je to nejlepší způsob, jak přijít k úrazu.“

„Co to zase –“

Než ale Ralf stačil dokončit větu, Dorrance už byl k němu obrácený zády a ploužil se k odpočívadlu. V poryvech větru mu povlávaly šediny – jemné jako pavučinky vlásků novorozence.

Jeden problém byl sice vyřešen, ale Ralfova úleva neměla mít dlouhého trvání. Eda sice na chvíli zaujal výstup s Dorrancem, teď ale opět upíral nenávistný zrak na Tlusťocha. „Zmrde!“ vyštěkl. „Šukal si svoji mámu a lízal si jí kundu!“

Tlusťoch svraštil obočí. „Cože?“

Ed pohlédl na Ralfa, kterého teď už nejspíš poznával. „Zeptej se ho, co má pod tou plachtou!“ ječel. „Nebo rači toho zabijáckýho čuráka rovnou donuť, aby ti to ukázal!“

Ralf pohlédl na cvalíka. „Co máte pod tou plachtou?“

„A co je vám po tom?“ opáčil Tlusťoch trochu vzdorně. Zkoumavě pohlédl na Eda Deepneaua a kousek odstoupil.

„Mně vůbec nic, ale jemu možná něco jo,“ řekl Ralf a ukázal hlavou k Edovi. „Co kdybyste mi ho pomohl zklidnit?“

„Vy ho znáte?“

„Vrahu!“ opakoval Ed; tentokrát se Ralfovu sevření vzepřel tak silně, až ho donutil ustoupit o krok zpátky. Ale něco se změnilo – nebo ne? Ralf měl pocit, že ten děsivý a prázdný pohled se z Edových očí vytrácí. Jako kdyby v nich bylo už víc z toho skutečného Eda, než předtím… anebo se mu to jen zdá? „Vrahu, dětskej vrahu!“

„Kristepane, dyť je to furt dokola,“ řekl Tlusťoch, ale popošel k zadní postranici dodávky, rozvázal jednu šňůru a odkryl zadní část plachty. Na ložné ploše stály čtyři lepenkové sudy se značkou nějaké chemické továrny. „Organický hnojivo,“ řekl Tlusťoch, těkaje očima z Eda na Ralfa a zase na Eda. Ukázal si na kšilt čepice Zahradnictví West End. „Dneska sem celej den makal na novejch záhonech před místní psychiatrií… tam by sis měl trochu odpočinout, kámo.“

„Hnojivo?“ zeptal se Ed. Mluvil nejspíš sám k sobě. Pomalu zvedl levou ruku a začal si třít spánek. „Hnojivo?“ Znělo to, jako kdyby se vyptával na nějaký prostý, avšak převratný vědecký poznatek.

„Jo, hnojivo,“ souhlasil Tlusťoch. Pohlédl krátce na Ralfa a řekl: „Tenhle chlap je na hlavu. Uvědomujete si to?“

„Je jenom vyvedenej z míry, to je celý,“ odpověděl Ralf nevlídně. Natáhl se přes bočnici dodávky a poklepal na víko jednoho sudu. Pak se zase obrátil k Edovi. „Sudy s hnojivem,“ řekl. „Tak co?“

Nic. Ed zvedl pravou ruku a začal si třít pravý spánek. Vypadal teď jako člověk, který trpí příšernou migrénou.

„Tak co – v pořádku?“ opakoval Ralf tiše.

Ed na chvíli zavřel oči. Když je znovu otevřel, zahlédl v nich Ralf jakýsi lesk – nejspíš slzy. Ed pootevřel ústa a jazykem si olízl nejprve jeden koutek úst, pak druhý. Hedvábnou šálou si otřel čelo; Ralf si přitom povšiml jakýchsi čínských ornamentů, vyšitých červenou přízí těsně u lemu šály.

„Možná že –“ začal, a pak se odmlčel. Oči se mu rozšířily a objevil se mu v nich znovu ten výraz, který se Ralfovi pranic nelíbil. „Děti!“ zachroptěl. „Copak neslyšíš? Děti!“

Ralf s ním znovu smýkl na kapotu jeho auta – už potřetí nebo počtvrté; začínal ztrácet trpělivost. „Co to tady furt vykládáš, Ede?“ Najednou ho něco napadlo. „Jde snad o Natálii? Ty se bojíš o Natálii?“

Ed se trochu ušklíbl – jakýmsi vychytralým úsměvem. Pohlédl přes Ralfa na řidiče dodávky. „Tak teda hnojivo, jo? Když to je teda jen hnojivo, tak by ti ani nemuselo vadit, kdybyste jeden ten sud otevřeli, ne?“

Tlusťoch pohlédl zachmuřeně na Ralfa. „Ten člověk potřebuje doktora,“ řekl.

„Možná že jo. Ale už byl skoro klidnej… Mohl byste otevřít některej z těch sudů? Možná by mu to pomohlo.“

„No jasně, kurva. Dyť je mi to vlastně šumafuk.“

Další blesk, další mohutné zahřmění – tentokrát jako kdyby se převalovalo po celé obloze – a na Ralfův zpocený krk dopadla první chladivá kapka. Pohlédl nalevo a spatřil Dorrance Marstellara, stojícího před přístřeškem na odpočívadle, knihu v ruce, a úzkostlivě je sledujícího.

„Brzo začne pořádnej slejvák,“ poznamenal Tlusťoch, „a tyhle věci nesmějí namoknout. Začala by ňáká chemická reakce. Tak se koukejte, pokud možno rychle.“ Zašmátral v prostoru mezi jedním sudem a bočnicí a vytáhl páčidlo. „Nejspíš jsem stejnej pošuk jako von, když tohle dělám,“ řekl Ralfovi. „Tedy chci říct, že jsem normálně jen jel domů a staral se vo svý. To von naboural mě.“

„Tak dělejte,“ řekl Ralf. „Bude to přece jen chvilka.“

„Jasně,“ zavrčel Tlusťoch, otočil se a zasunul plochý konec páčidla pod víko nejbližšího sudu, „ale budu si jí pamatovat celej život.“

Právě v ten okamžik se ozvalo další zahřmění, a tak Tlusťoch neslyšel, co na jeho poznámku řekl Ed Deepneau. Ale Ralf to slyšel – a zamrazilo ho.

„Ty sudy jsou plný mrtvejch nemluvňat,“ řekl Ed. „Však uvidíš.“

Tlusťoch odpáčil víko sudu na kraji ložné plochy; Edův hlas byl natolik přesvědčivý, že Ralf skoro čekal, že se mu naskytne pohled na změť nohou, paží a bezvlasých hlaviček. Místo toho spatřil směs namodralých krystalků a nějaké hnědé látky. Ze sudu vycházel výrazný pach rašeliny, zabarvený chemickým podtónem.

„Tak co? Už ste spokojenej?“ zeptal se Tlusťoch, hledě přitom tentokrát přímo na Eda. „Já přece nejsem žádnej masovej vrah nebo ten chlápek Dahmer, co si nakládal mrtvoly do sudů. Tak co?“

Edův obličej opět dostal zmatený výraz, a když se ozvalo další zahřmění, celý se trochu přikrčil. Natáhl se, zvedl k sudu ruku a pak zpytavě pohlédl na Tlusťocha.

Řidič dodávky pokrčil rameny – Ralfovi to gesto připadlo až soucitné. „Pro mě za mě, klidně si šáhněte. Ale jestli to vemete do ruky a naprší vám na to, budete tancovat jako John Travolta. Dost to pálí.“

Ed sáhl do sudu, nabral do ruky trochu směsi a zase ji nechal proklouznout mezi prsty. Vrhl krátký zmatený pohled na Ralfa (tomu se zdálo, že v něm vidí i rozpaky), a pak náhle zabořil do sudu ruku až po loket.

„Tak hele,“ vykřikl polekaně Tlusťoch. „Tohle není žádná krabice s pišingrama!“

Edovi se na chvíli do obličeje vrátil vychytralý úšklebek, který jako by říkal já vím moc dobře, co to tady vy dva se mnou hrajete – pak ale místo něj zase nastoupil výraz zmatku – protože zjistil, že i hlouběji v sudu je jen a jen hnojivo. Když vytáhl ruku, měl ji obalenou částečkami směsi. Oblohu nad letištěm znovu prošlehlo zablesknutí. Bezprostředně následující zahřmění už mělo téměř ohlušující intenzitu.

„Setřete si to z tý ruky, eště než se rozprší, já vás varuju,“ řekl Tlusťoch. Otevřeným oknem na straně spolujezdce sáhl do kabiny dodávky a vyndal pytlík s hamburgery. Prohrabal ho, vytáhl papírové ubrousky a podal je Edovi, který si nepřítomně začal stírat zbytky hnojiva z paže. Tlusťoch mezitím znovu nasadil na sud víko a přirazil ho mohutnou pihovatou pěstí; starostlivě přitom sledoval tmavnoucí oblohu. Když se Ed dotkl ramene jeho bílé košile, ztuhl, odtáhl se a ostražitě na něj pohlédl.

„Myslím, že vám dlužím omluvu,“ řekl Ed – a Ralf teď poprvé poznával jeho normální hlas, prostý jakékoliv známky hysterie.

„Jste normální pošuk,“ řekl Tlusťoch, ale z hlasu mu zaznívalo ulehčení. Stáhl přes postranici modrou nepromokavou plachtu a několika zručnými pohyby ji zase přivázal. Ralf ho pozoroval a v duchu se podivoval, jak rychle mu to jde. Nepochybně by před léty dokázal protáhnout tu šňůru oky v plachtě a háčky na postranici stejně zručně; dokázal by to možná i dnes, ale trvalo by mu to minimálně dvě minuty – a klel by přitom jako pohan.

Tlusťoch poklepal na plachtu a otočil se k nim, ruce složené na mohutné hrudi. „Vy jste tu bouračku viděl?“ zeptal se Ralfa.

„Ne,“ odpověděl Ralf bez váhání. Neměl sebemenší ponětí, proč vlastně lže, ale rozhodl se okamžitě. „Koukal jsem se, jak přistává to letadlo. Ten boeing.“

K jeho obrovskému překvapení se rudé skvrny na Tlusťochových tvářích začínaly zvětšovat. Aha, tak tys nejspíš taky koukal na to letadlo! napadlo náhle Ralfa. A koukal jsi nejen, jak přistává, to by ses takhle moc nečervenal… tys na něj koukal, i když už rolovalo!

A náhle mu bylo vše jasné. Tlusťoch si myslí, že k té bouračce došlo z jeho viny, nebo alespoň že policajt či policajti – až se tu objeví a začnou vyšetřovat – to takhle uvidí. Koukal po letadle a vůbec přitom nezaznamenal Edův šílený průjezd služebními vraty a způsob, jakým se přiřítil na hlavní silnici.

„Poslyšte, mě to opravdu moc mrzí,“ říkal Ed vážně, a dle výrazu jeho obličeje se zdálo, že je navíc i dost vyděšený. Ralf se náhle přistihl, že přemítá, nakolik může tomu výrazu Edova obličeje důvěřovat a zda má vůbec nějakou představu o tom,

(Hola, hola, Susan Dayová)

co se tu právě stalo… a kdo sakra vlastně je ta Susan Dayová?

„Narazil jsem hlavou na volant,“ říkal právě Ed, „a tak jsem si asi… rozumíte, nejspíš menší otřes mozku.“

„Jo, nejspíš,“ řekl Tlusťoch. Poškrábal se na hlavě, vzhlédl k temnému nebi a pak opět pohlédl na Eda. „Hele, příteli, chci se s vám dohodnout.“

„Ano? A dohodnout o čem?“

„Co kdybysme si jen napsali svý jména a telefony a vybodli se na celý to babrání se s pojišťovnami. Pak si můžeme voba jet po svejch.“

Ed pohlédl nejistě na Ralfa, který jen pokrčil rameny, a pak zase na muže v čepici s logem zahradnické firmy.

„Jestli na to zavoláme policajty,“ pokračoval Tlusťoch, „tak speciálně já budu tak trochu v prdeli. První věc, na kterou přijdou, až si začnou prohlížet můj řidičák, bude taková maličkost, že vod minulý zimy mám záznam za jízdu pod vlivem alkoholu, a vod tý doby mám řidičák na podmínku. Byl bych v maléru, i kdybych jel po hlavní a měl přednost v jízdě. Rozumíte mi?“

„Ano,“ řekl Ed. „Myslím, že vám rozumím – ale k téhle nehodě došlo jednoznačně z mojí viny. Jel jsem moc rychle –“

„Z čí viny to bylo, to teď není ani tak moc důležitý,“ řekl Tlusťoch a se znepokojením hleděl na náklaďák, blížící se k přípojce. Opět pohlédl na Eda a pokračoval, teď už naléhavěji. „Vyteklo vám trochu voleje, ale teď už to neteče. Řek bych, že domů byste doject moh… jestli teda bydlíte tady ve městě. Jste přece vocaď, ne?“

„Ano,“ řekl Ed.

„Přidám vám na opravu – dejme tomu do padesáti lupenů, nebo tak.“ Ralfa opět něco napadlo – a jedině to by snad vysvětlovalo takovou náhlou změnu v chování toho chlapa: místo bojovného vzdoru téměř přemlouvání. Jízda pod vlivem alkoholu? Může být. Ale Ralf nikdy neslyšel o něčem takovém, jako je podmíněný řidičák – to bude nejspíš nějaká blbost. Ten chlápek ze zahradnictví West Side totiž řidičák nejspíš vůbec nemá. Je to ale dost zapeklitá situace: Ed má pravdu – k té bouračce došlo jednoznačně z jeho viny.

„Když si teď voba pojedeme po svejch a zapomeneme na to,“ pokračoval Tlusťoch, „tak já nebudu muset znova vysvětlovat, jak to bylo s tím mým alkoholem, a vy zase nebudete muset vysvětlovat, proč jste vylít z toho svýho auťáku, začal do mě bušit a řvát na mě, že mám dodávku plnou mrtvejch děcek.“

„To jsem skutečně říkal?“ zeptal se Ed; v hlase mu zněl zmatek.

„Ale však vy to víte,“ řekl Tlusťoch studeně.

Nějaký hlas se slabým přízvukem francouzského Kanaďana se zeptal: „Tak co, chlapci – je všechno v pohodě? Není někdo zraněnej? … Hééj, Ralfe! Ste to vy?“

Náklaďák, který zastavil opodál, měl na bocích nápis ČISTÍRNY MĚSTA DERRY; Ralf v řidiči poznával jednoho z bratrů Vachonových ze čtvrti Old Cape. Nejspíš to bude Trigger, ten nejmladší.

„Jo, jsem to já,“ řekl Ralf, a aniž by si uvědomil proč – jednal teď čistě instinktivně – vykročil k Triggerovi, položil mu paži kolem ramen a odváděl ho zpátky k autu čistíren.

„Sou ty chlapi v pořádku?“

„Jasně, jasně,“ řekl Ralf. Ohlédl se a uviděl, jak se Ed s Tlusťochem sklánějí nad olejovou skvrnou. Dalších pár chladivých kapek dopadlo na modrou plachtu dodávky; znělo to, jako kdyby na ni bubnovaly nějaké netrpělivé prsty. „Jen si trochu ohnuli nárazníky, nic víc. Teď se domlouvají.“

„Paráda, paráda,“ pronesl spokojeně Trigger Vachon. „Jak se vede vaší milý ženušce, Ralfe?“

Ralf sebou trhl; náhle se cítil jako člověk, který si v poledne vzpomněl, že než šel ráno do práce, zapomněl vypnout sporák. „A sakra!“ řekl a podíval se na hodinky v naději, že bude tak čtvrt na šest, maximálně půl šesté. Ale bylo za deset minut šest. Už dvacet minut na něj Carolyn čeká, že jí přinese talíř polévky a půlku sendviče. Bude mít starost. Stejně už má strach – je sama doma, po obloze se honí blesky a domem otřásá hromobití. A jestli začne pršet, nedokáže ani zavřít okna – nemá už v rukou skoro žádnou sílu.

„Ralfe?“ zeptal se Trigger. „Děje se něco?“

„Ale ne,“ řekl. „Jenom to, že jsem šel a šel a ztratil pojem o čase. Pak došlo k té bouračce a… hele, Triggere, hodil bys mě domů? Zaplatím ti.“

„Vůbec nic mi platit nemusíte,“ řekl Trigger. „Mám to na trase. Naskočte. Myslíte, že sou ty chlapi v pohodě? Neskočejí po sobě nebo tak?“

„Ne,“ řekl Ralf. „Myslím, že ne. Momentík, jo?“

„Jasně.“

Ralf šel k Edovi. „Tak co, půjde to? Domluvili jste se?“

„Ano,“ odpověděl Ed. „Vyřídíme to soukromě. Vždyť se vlastně nic nestalo. Jen jedno rozbité světlo.“

Mluvil zase úplně normálně a pořízek v bílé košili na něj hleděl téměř s respektem. Ralf byl pořád ještě trochu zmatený a vyvedený z míry tím, co se tu stalo, ale rozhodl se pustit to z hlavy. Má sice Eda moc rád, ale právě teď v červenci má ještě i jiné starosti. Trápí ho Carolyn a ta věc, co vždycky v noci tiká ve stěnách jejich ložnice – a hlavně někde v Carolyn.

„Prima,“ řekl Edovi. „Musím domů. Dělám teď Carolyn vždycky večeři a dneska už mám zpoždění.“

Měl se k odchodu. Zastavila ho napřažená ruka řidiče dodávky. „John Tandy,“ řekl.

Potřásl mu jí. „Ralf Roberts. Moc mě těšilo.“

Tandy se usmál. „Za danejch okolností vo tom trochu pochybuju… ale jsem fakt rád, že ste se tady u toho nachomejt. Chvíli jsem už měl pocit, že se tu s ním chytnu.“

To já taky, pomyslel si Ralf, ale neřekl nic. Pohlédl na Eda, s určitým znepokojením si prohlížel jeho nezvyklé tričko s krátkými rukávy a bílou hedvábnou šálu s čínskými ornamenty vyšívanými červenou bavlnkou. Když mu pohlédl do očí, opět se mu nějak nelíbil jejich výraz. Ed možná pořád ještě nebyl úplně zpátky reálu.

„Jsi opravdu v pořádku?“ zeptal se ho Ralf. Už chtěl odejít – potřeboval odejít za Carolyn, a přesto pořád nějak váhal. Ten neurčitý pocit, že celá situace má ještě daleko k normálu, v něm přetrvával.

„Jasně, jsem v pořádku,“ odpověděl Ed rychle a obdařil ho širokým úsměvem, který mu ovšem nedorazil až do tmavozelených očí. Zkoumavě Ralfa prohlížely – jako kdyby se ho ptaly, co všechno viděl… a na co všechno

(Hola, hola, Susan Dayová)

si později vzpomene.

3

Kabinu náklaďáku Triggera Vachona naplňovala vůně čistého, právě vyžehleného šatstva – z nějakého důvodu Ralfovi připomínala vůni čerstvě upečeného chleba. Náklaďák neměl sedadlo pro spolujezdce, jednou rukou se proto musel držet kliky dveří a druhou nějaké velké přepravky.

„Teda, tam se fakt děje ňáká divočina,“ řekl Trigger, s pohledem upřeným na vnější zpětné zrcátko.

„A to ještě víš houby,“ odpověděl Ralf.

„Znám toho chlápka, co mu patří ten japončík – menuje se Deepneau. Má takovou fešnou paničku. Docela slušnej chlápek – teda normálně.“

„Tak dneska byl tak trochu mimo mísu,“ řekl Ralf.

„Něco ho žere, co?“

„Jo, taky bych řek – nejspíš celej bleší cirkus.“

Trigger se rozchechtal, rukou bouchal do velkého ohmataného volantu z nějaké černé umělé hmoty. „Kurva, celej bleší cirkus! Paráda! Paráda! Hele, tak to si musím zapamatovat!“ Trigger si utřel slzící oči kapesníkem velikosti menšího ubrusu. „Nejel von ten Deepneau směrem vod služebních vrat letiště?“

„Jo, přesně tak.“

„Na to přece musí mít člověk ňákou propustku, ne?“ řekl Trigger. „Myslíte si, že von takovou propustku má?“

Ralf se zamyslel, zamračil se a pak zavrtěl hlavou. „To teda nevím. A ani jsem o tom nepřemýšlel. Jen co ho zase potkám, tak se ho na to musím zeptat.“

„Jo, to byste měl,“ řekl Trigger. „A hned se ho taky zeptejte, jak je to s tím bleším cirkusem.“ Opět se rozchechtal, a opět musel vytáhnout a použít ten svůj operetní kapesník.

Právě když odbočovali z dálniční přípojky na Harris Avenue, spustil se déšť. Nepadaly sice kroupy, ale propukla opravdová letní průtrž mračen – rozpršelo se tak silně, že Trigger musel skoro zastavit. „No teda,“ řekl s uznáním. „Tenhle liják mi připomíná ty záplavy v pětavosumdesátým – tenkrát to podemlelo půlku starýho města! Pamatujete se na to, Ralfe?“

„Jo,“ řekl Ralf. „Jenom aby se to neopakovalo.“

„Ale houby,“ řekl Trigger. Šklebil se a pokoušel se dohlédnout na vozovku přes čelní sklo, otírané zběsile se pohybujícími stěrači. „Vod tý doby už tu kanalizaci dali do kupy. Paráda!“

Kombinace chladného deště a tepla v kabině způsobila, že se spodní část čelního skla zevnitř zapotila. Aniž by přemýšlel, nakreslil Ralf prstem na zapocené čelní sklo auta nějaký znak:

„Co to jako má bejt?“ zeptal se Trigger.

„Vlastně ani nevím. Je to asi něco čínskýho, ne? Bylo to na té šále, co ji měl kolem krku Ed Deepneau.“

„Něco mi to připomíná,“ řekl Trigger a zamyslel se. Pak si odfrkl, mávl rukou a prohlásil: „Hele, víte co? Čínsky umím říct tak jedině mugu-geipan!“

Ralf se usmál, ale do smíchu mu vlastně ani moc nebylo. Je tu přece Carolyn. Když na ni teď pomyslel, nedokázal se už té představy zbavit – pořád před sebou viděl dokořán otevřená okna, záclony vlající jako strašidelné paže nějakého ducha a vyplavenou ložnici.

„Furt bydlíte v tom baráku naproti koloniálu?“

„Ano.“

Trigger zajel k chodníku; kola náklaďáku rozstřikovala doširoka vějíře vody. Pořád lilo jako z konve. Přes oblohu se proháněly blesky a hřmění téměř neustávalo.

„Nechcete tu se mnou chvíli počkat, než se to trochu uklidní?“ zeptal se Trigger. „Za chvíli bude po všem.“

„Já už to nějak zvládnu.“ Ralfa by už v kabině toho náklaďáku neudrželo nic. „Moc ti děkuju, Triggere.“

„Moment! Aspoň vám dám ňákou igelitku – nemáte žádnej klobouk; natáhnete si ji na hlavu!“

„To je dobrý; říkám ti, že to zvládnu, já to nějak –“

Ani moc nepřemýšlel, jak to dopovědět – hlavně aby už byl z toho náklaďáku venku. Otevřel zadní dveře, vyskočil z auta a přistál až po kotníky ve vodě zaplavující vozovku pod obrubníkem. Aniž by se otočil, ještě Triggerovi zamával; hned ale spěchal k domu, kde mimo něj a Carolyn bydlel ještě Bill McGovern. Už cestou se snažil z kapsy vylovit klíč, ale když už stál před schody na verandu, najednou zjistil, že žádný klíč potřebovat nebude – dveře byly dokořán. Bill bydlel v přízemí a často je zapomínal zamknout; Ralf si proto představil Billa, vycházejícího z domu a zaskočeného bouřkou. Že by na jeho místě mohla být Carolyn, takovou možnost si Ralf odmítal i jen připustit.

Vešel do tmavé předsíně, trhl sebou při dalším ohlušujícím zahřmění a spěchal ke schodům do prvního patra. Tam se na chvíli zastavil, ruku na sloupku zábradlí schodiště. Z promočených kalhot a košile mu na podlahu kapala voda. Pak začal vystupovat po schodech – nejraději by je vyběhl, ale neměl sílu přejít z rychlé chůze do běhu. Srdce mu divoce tlouklo, vodou nacucané kecky stahovaly nohy jako dvě závaží a z nějakého důvodu měl pořád před očima obraz trhavě se pohybující hlavy Eda Deepneaua v momentě, kdy vyskočil ze svého datsunu – těch mechanických, cukavých pohybů hlavy, jimiž připomínal kohouta, chystajícího se k boji.

Třetí schod hlasitě zavrzal – jako vždycky – a shora se okamžitě ozvaly rychlé kroky. Nijak se nezklidnil, protože Carolynina chůze to nebyla, to poznal okamžitě. A tak Ralf nebyl ani moc překvapen, když se k němu přes zábradlí nakláněl Bill McGovern. Stejně měl přece po celou cestu od letiště pocit, že určitě něco nebude v pořádku, ne? No jistě. Za daných okolností ovšem takový pocit lze jen stěží označit za jasnozřivost. Jakmile se jednou věci dostanou na špatnou cestu, tak se nedají žádným způsobem napravit; všechno je pak už jen horší a horší. A to si také nějakou dobu už uvědomoval. Jenomže by ho nikdy ani nenapadlo, že ta špatná cesta bude tak dlouhá.

„Ralfe,“ volal na něj Bill. „No díky Bohu! Carolyn má… no, asi je to nějaký záchvat. Právě jsem volal pohotovost, posílají sem sanitku.“

Ralf náhle zjistil, že ten zbytek schodů přece jen vyběhnout dokáže.

4

Půlkou těla ležela v síni, druhou půlkou v kuchyni; vlasy měla rozhozené přes obličej. Ralf si hned pomyslel, že se muselo stát něco obzvlášť hrozného; ležela tak nedůstojně jako nějaký pohozený hadr – a pokud Carolyn něco nesnášela, tak to byla právě jakákoliv ztráta důstojnosti. Poklekl vedle ní a odhrnul jí vlasy z čela a očí. Byla stejně mrazivě studená jako jeho nohy v promočených keckách.

„Chtěl jsem ji položit na gauč, ale je na mě moc těžká,“ řekl Bill rozpačitě. Držel v ruce klobouk a nervózně si pohrával s prýmkem. „Mám totiž ty záda –“

„Já vím, Bille, to je v pořádku,“ řekl Ralf. Prostrčil paži pod Carolyn a zvedl ji. Pro něj nebyla nijak těžká, spíš naopak – lehounká jako odkvétající pampeliška, chystající se přenechat své pápěří větru. „Ještě štěstí, že jsi tady zrovna byl.“

„Vlastně jsem tu už skoro ani nebyl,“ odpověděl Bill, který následoval Ralfa do pokoje, a přitom si neustále muchlal klobouk. Ralfovi nějak připomněl starého Dorrance Marstellara s tou jeho knihou básní. Být tebou, tak už na něj nešahám, říkal Dorrance. Nevidím ti ruce. „Vycházel jsem právě z domu, a najednou slyším nějaké bouchnutí… asi jak upadla…“ Bill stál a rozhlížel se po setmělém pokoji; v obličeji měl nepřítomný, ale současně i jakoby dychtivý výraz – jako kdyby hledal něco, co tam není. Náhle ožil. „Ty dveře!“ řekl. „Určitě jsou ještě dokořán! Naprší do chodby! Hned jsem zpátky, Ralfe!“

Vyběhl z pokoje. Ralf mu nevěnoval pozornost; dnešek pro něj začínal nabírat podobu jakéhosi surrealistického, nepříjemného snu. To tikání začínalo být naléhavější – slyšel ho ze stěn pokoje tak hlasitě, že ho teď nedokázalo přehlušit ani hřmění bouřky.

Položil Carolyn na gauč a poklekl vedle ní. Dýchala rychle a krátce. „Klidně lež, zlato,“ řekl. Uchopil ji za ruku – měla ji stejně studenou jako čelo – a jemně ji políbil. „Jen klidně lež. Nic se neděje.“

Ale dělo se– a právě ono hlasité tikání mu znovu a znovu připomínalo to, co se děje. Neozývalo se vlastně ze stěn; nikdy v těch stěnách ani nebylo – je v jeho ženě. V Carolyn. V jeho drahé družce, která mu pomalu unikala. Co si bez ní počne – dokáže vůbec bez ní žít?

„Jen klidně lež,“ řekl. „Klidně lež, slyšíš mě?“ Znovu jí políbil ruku a přitiskl si ji k obličeji. A když zaslechl houkání blížící se sanitky, rozplakal se.

5

Vědomí se jí vrátilo v sanitce řítící se ulicemi Derry (už zase vysvitlo slunce a z mokrých ulic stoupala pára). Zpočátku z ní vycházely jen nesrozumitelné zvuky, takže Ralf byl přesvědčen, že prodělala srdeční mrtvici. A potom – když už se zdálo, že bude v pořádku, když už začala mluvit souvisle – ji postihl druhý záchvat. Ralf i sanitář měli co dělat, aby ji udrželi na nosítkách.

Za Ralfem ten večer do čekárny ve třetím patře nemocnice nepřišel jako obvykle doktor Litchfield, ale neurolog doktor Jamal. Mluvil s ním tiše, konejšivým tónem; řekl mu, že stav Carolyn se již stabilizoval, že si ji pro jistotu nechají v nemocnici přes noc, ale ráno že bude moci jít domů. Dostane nějaké nové léky – drahé, ale také velice účinné.

„Nesmíme ztrácet naději, pane Robertsi,“ řekl doktor Jamal.

„Ne,“ řekl Ralf. „Asi ne. Bude těch léků víc, pane doktore?“

Doktor Jamal se usmál. Mluvil tiše, jeho měkký indiánský přízvuk navíc působil velmi konejšivě. A i když přímo neřekl, že Carolyn zemře, dostal se k takovému prohlášení blíže než kterýkoliv jiný lékař za celý ten dlouhý rok boje o její život. Ty nové léky, jak řekl doktor Jamal, sice zabrání dalším záchvatům, ale nemoc se už dostala do stadia, kdy je třeba všechny prognózy brát „se značnou rezervou“. Nádor se bohužel i přes veškeré úsilí lékařů šíří dál.

„Příště mohou nastat problémy s koordinací pohybů,“ říkal doktor Jamal svým konejšivým hlasem. „A bohužel také musím konstatovat určité zhoršení zraku.“

„Mohu tu s ní zůstat do rána?“ zeptal se Ralf tiše. „Bude se jí líp spát.“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „A mně také.“

„Ale ovšem,“ řekl doktor Jamal a usmál se. „Je to výborný nápad!“

„Ano,“ řekl Ralf těžce. „Taky si myslím.“

6

Seděl u své spící manželky, naslouchal onomu tikání, které nevycházelo ze stěn, a přemýšlel. Jednoho dne – brzy, už na podzim nebo v zimě – s ní budu v tomhle pokoji znovu. Reálnost té představy ho donutila sklonit se nad Carolyn a zabořit jí obličej do bílé košile. I když nechtěl znovu plakat, nedokázal se tomu ubránit.

To tikání. Hlasité a neustávající.

Kdyby se mi tak dostala do ruky věc, co vydává ten zvuk, pomyslel si. Rozdupal bych ji na tisíce kousků. Bůh je mi svědkem, že bych to udělal.

Krátce po půlnoci na své židli usnul – a když se k ránu vzbudil, vzduch byl chladnější než v několika posledních týdnech. Carolyn už byla vzhůru, při plném vědomí a oči se jí smály. Vůbec vlastně nevypadala jako nemocný člověk. Ralf ji odvedl domů a pokračoval ve svém nelehkém úsilí co možná nejvíce jí zpříjemnit poslední měsíce života. Na Eda Deepneaua si znovu vzpomněl až po dost dlouhé době; dokonce i poté, co začal vídat podlitiny v obličeji Heleny Deepneauové, trvalo dost dlouho, než si na Eda znovu vzpomněl.

Jak se léto přehouplo do podzimu a podzim přecházel do poslední zimy života Carolyn, zaměstnávaly Ralfovy myšlenky stále víc a víc ty hodiny smrti, tikající stále hlasitěji a hlasitěji – i když snad pomaleji.

Se spánkem ale žádné problémy neměl. Ty přišly až později.

ČÁST I

Holohlaví doktůrci

Mezi těmi, kdo mohou spát, a těmi,

kdo spát nemohou, zeje hluboká propast.

A ta představuje pro lidstvo

jednu z největších překážek.

– Iris Murdochová: „Jeptišky a vojáci“

Kapitola první

1

Asi měsíc po smrti své ženy začal Ralf Roberts trpět nespavostí. Zpočátku nešlo o nijak závažný problém, ale situace se trvale zhoršovala. Půl roku poté, co poprvé zaznamenal poruchy svého doposud normálního spánkového cyklu, dospěly věci do stadia, jaké by nikdy nebyl ochoten připustit – natož akceptovat. Koncem léta roku 1993 už začal přemítat, jaké to asi bude prožít zbývající roky ve stavu náměsíčné bdělosti, s vytřeštěnýma očima. Takhle daleko to ovšem nikdy nedospěje, přesvědčoval se, k tomu přece nemůže dojít.

Skutečně ne? Ani v tom neměl žádnou jistotu – a nijak nepomohly ani knihy, které mu doporučil Mike Hanlon v městské knihovně. Prostudoval několik publikací s námětem poruch spánku, ale zdálo se mu, že si navzájem protiřečí. Některé nespavost nazývaly příznakem, jiné chorobou; nejméně jedna další zase pouhým mýtem. Ale celý problém byl mnohem složitější, protože po prostudování všech těch knih Ralf zjistil, že nikdo ani pořádně neví, co vlastně spánek jako takový je, a jak nebo proč funguje.

Bylo mu jasné, že by si neměl hrát na vědce-amatéra; měl by místo toho zajít k nějakému doktorovi – to ale pro něj bylo až překvapivě těžké. K doktoru Litchfieldovi pořád ještě pociťoval určitou nechuť. Byl to přece právě doktor Litchfield, kdo původně nedokázal určit diagnózu Carolyn – bolesti hlavy způsobované mozkovým nádorem považoval za migrénu (jako starý mládenec byl možná opravdu přesvědčen o tom, že Carolyn je jen dalším běžným případem hypochondra); a právě Litchfield se poté, co již byla správná diagnóza jednoznačně určena, dělal jako lékař velmi vzácným. Ralf byl přesvědčen, že kdyby se ho na to zeptal přímo, doktor Litchfield by odpověděl, že ten případ předal doktoru Jamalovi jakožto specialistovi… to by všechno ještě bylo celkem v pořádku. Jistě. Jenomže Ralf si dal záležet na tom, aby se doktoru Litchfieldovi při těch pár příležitostech, kdy se s ním vídal v období od prvních Carolyniných záchvatů loni v červenci a do její smrtí letos v březnu, dobře podíval do očí. A měl přitom neodbytný pocit, že v těch očích vidí úzkost a vinu. Viděl pohled člověka usilovně se snažícího zapomenout na něco, co zpackal. Jediný důvod, proč byl vůbec schopen podívat se na doktora Litchfielda, aniž by mu zároveň chtěl urazit hlavu, bylo ujištění doktora Jamala, že ani včasné stanovení správné diagnózy by patrně nemělo vliv na průběh Carolyniny nemoci, protože když ty bolesti hlavy začaly, byl už nádor velký a nepochybně už vyslal zhoubné buňky – posly zkázy – i do ostatních částí mozku.

Doktor Jamal se mimoto koncem dubna odstěhoval a otevřel si soukromou praxi někde na severu státu Connecticut. Ralf ho dost postrádal. Byl přesvědčen o tom, že si měl o své nespavosti promluvit právě s doktorem Jamalem – ten by ho jistě vyslechl. Doktor Litchfield to neuměl… nebo nechtěl umět.

Koncem léta měl Ralf přečtených už tolik knih o nespavosti, že si ten svůj druh dokázal klasifikovat jako ne sice úplně vzácný, ale přesto méně běžný, než jsou obvyklé poruchy spánku. Lidé netrpící nespavostí obvykle upadnou do spánku prvního stupně po sedmi až dvaceti minutách od usnutí. Naproti tomu lidem s poruchami spánku někdy trvá i déle než tři hodiny, než usnou hlubším spánkem – a zatímco normální spáči se ponoří do spánku třetího stupně (v některých starších knihách označovaného jako théta-spánek) po asi pětačtyřiceti minutách od usnutí, trvá to lidem s lehkým spánkem obvykle další hodinu nebo dvě… a některé noci se jim do nejhlubšího spánku nepodaří ponořit vůbec. Probouzejí se pak neodpočinutí, s neuspořádanými vzpomínkami na nepříjemné sny a často s nesprávným dojmem, že byli celou noc, až do rána, vzhůru.

Po smrti Carolyn se Ralf začal budit předčasně. Chodil obvykle do postele s koncem nočních zpráv – po jedenácté hodině – a usínal téměř okamžitě. Ale místo toho, aby se probouzel v šest padesát pět – pět minut před sedmou hodinou, na kterou měl nařízený budík –, budil se už v šest. Zpočátku to připisoval zvětšené prostatě a sedmdesát let starým ledvinám, i když nikdy po takovém probuzení nemusel na záchod až zas tak nutně, a usnout pak už nedokázal ani poté, co svému močovému měchýři ulevil. Ležel pak v posteli, kterou tolik let sdílel s Carolyn, a čekal, až bude za pět minut sedm (nebo alespoň tři čtvrtě na sedm), aby už mohl vstát. Potom se přestal pokoušet znovu zabrat – prostě jen tak ležel s naběhlýma rukama na prsou a opuchlýma očima zíral do temného stropu. Někdy myslel na doktora Jamala – jak někde ve Westportu hovoří svým tichým hlasem s konejšivým indiánským přízvukem a dává dohromady střípky svého amerického snu. Jindy zas vzpomínal na místa, která s Carolyn společně navštívili; často se mu vracela vzpomínka na jedno horké odpoledne na písečné pláži v Bar Harboru, kdy seděli v plavkách pod velkým strakatým slunečníkem u rozkládacího stolku, pochutnávali si na ústřicích, popíjeli pivo ze štíhlých láhví a pozorovali plachetnice, prohánějící se po tmavomodré hladině oceánu. Kdy to vlastně bylo? V roce 1964? 1967? A záleží na tom? Nejspíš ne.

Kdyby tím ty změny v rozložení spánku končily, Ralf by se jim snadno – a s vděčností – přizpůsobil. Všechny knihy, které toho léta přečetl, nějak potvrzovaly onu celý život slýchanou lidovou moudrost – že totiž když jsou lidé starší, nepotřebují už tolik spánku. Pokud by ztráta hodiny spánku denně představovala jedinou daň, kterou je třeba platit za pochybné potěšení být „sedmdesát let mlád“, platil by ji rád – a ještě by měl pocit, že dopadl dost dobře.

Jenomže ono to tím nekončilo. Ještě první týden v květnu se Ralf budil se zpěvem ptáků – ve čtvrt na šest. Prvních pár nocí zkoušel vatu do uší, i když hned od začátku pochyboval, že to bude k něčemu. Nebudili ho ani ptáci právě se vrátivší z teplých krajin, ani nákladní auta občas projíždějící po Harris Avenue. Vždy patřil mezi typ lidí, kteří by dokázali usnout za pochodu, i kdyby jim k tomu navíc vyhrávala břeskná dechovka. Měl pocit, že tohle se nezměnilo – ale změnilo se mu něco v mozku. Jako kdyby měl v hlavě nějaký spínač, který mozek zapínal každý den o něco dřív; a Ralf neměl nejmenší potuchy, jak by se tomu dalo zabránit.

V červnu se začal probouzet už v půl páté, nejpozději ve tři čtvrtě na pět. V polovině července – neopakovala se sice tak úmorná vedra jako ve dvaadevadesátém, ale léto stejně nestálo za nic – měl po spánku už ve čtyři hodiny. Když se převaloval po rozlehlém manželském loži, v němž se s Carolyn za horkých (i chladných) nocí tolikrát milovali, začalo ho stále častěji napadat, že jestli ho časem spánek opustí úplně, bude mít ze života peklo. Během dne se takové představě ještě dokázal vysmívat – ale po nocích si začal uvědomovat ponurou pravdivost koncepce temnoty lidské duše, jak o ní psával Francis Scott Fitzgerald; ve čtvrt na pět ráno se zdá být možné cokoliv. Prostě cokoliv.

V té době se ještě dokázal přesvědčovat, že u něj jen dochází k určitým změnám spánkového cyklu, že tělo tak jen normálně reaguje na řadu závažných změn v jeho životě, z nichž dvě nejzávaznější představovala smrt manželky a odchod do důchodu. Když přemýšlel o svém životě v poslední době, napadalo ho občas slovo osamělost – více se ale hrozil jiného slova, zasutého kdesi v nejspodnější zásuvce podvědomí, odkud se v okamžicích krátké nepozornosti hbitě dralo ven. Osamělost – prosím. Ale deprese – tak ta zcela určitě ne.

Možná potřebuješ víc pohybu, napadalo ho. Choď na procházky, jako loni v létě. Koneckonců vedeš dost usedlý život – vstaneš, nasnídáš se, něco si přečteš, chvíli koukáš na televizi, pak si zajdeš přes ulici do Renety pro něco k jídlu, chvíli se pošťouráš v zemi na zahrádce, někdy jdeš do knihovny nebo se podívat na Helenu a toho jejího prcka, povečeříš, s McGovernem posedíš na verandě nebo s ním zajdeš k Lois Chasseové. A potom? Zase chvíli koukáš do nějaké knihy nebo na televizi, umeješ se a jdeš do postele. Nuda. Pak není divu, že se budíš tak brzo.

Až na to, že všechno je úplně jinak. Může se sice zdát, že vede nezáživný a usedlý život, ale ve skutečnosti to je všechno úplně jinak. Tak třeba už jen ta zahrádka. Žádné zázraky tam nejspíš nevypěstuje, ale k nějakému „šťourání se v zemi“ má jeho činnost daleko. Skoro každé odpoledne tam propotí košili, a když skončí s pletím nebo okopáváním, třesou se mu vyčerpáním ruce. Spíš by se to dalo nazvat trestem – ale trestem za co? Že se budí už před svítáním?

Ale bylo mu to jedno. Práce na zahradě mu dokázala vyplnit větší část odpoledne a pomohla zapomenout na věci, na které nechtěl myslet a o nichž nechtěl přemýšlet, i když to zapomenutí bylo vykoupeno bolením celého těla a občasnými černými mžitkami před očima. Začal chodit na zahrádku krátce po svátku Čtvrtého července; práce mu tam vydržela po celý srpen a ještě dlouho poté, co ranou úrodu už sklidil a pozdější beznadějně zaschla.

„Měl bys toho nechat,“ řekl mu jednoho večera Bill McGovern, když seděli na verandě a popíjeli limonádu. Bylo to v půlce srpna – Ralf se v tu dobu budil už kolem půl čtvrté ráno. „Nepomůže to tvému zdraví. A navíc vypadáš jako nějaký náměsíčník.“

„Možná taky náměsíčník jsem,“ odpověděl Ralf stroze. Tón, jakým to vyslovil – nebo snad výraz, jaký přitom měl v očích –, byl natolik přesvědčivý, že McGovern raději rychle změnil téma hovoru.

2

Zase začal chodit na procházky – sice ne na takové maratony jako ve dvaadevadesátém, ale když nepršelo, tři kilometry denně urazil. Jeho obvyklá trasa vedla přes kopec Horní míle k městské knihovně, a pak do antikvariátu a trafiky s názvem Staré stránky na rohu ulice Witcham a Hlavní třídy.

Antikvariát byl hned vedle krámu s veteší nazvaného Bazarová růže – bazarové šatstvo; a když jednoho dne v onom trýznivém srpnu procházel kolem toho krámu, spatřil Ralf mezi vyšisovanými poutači na prošlé fazolové polévky nový plakát. Byl umístěný tak, že napůl zakrýval vybledlou ceduli PAN BUCHANAN PREZIDENTEM.

Na dvou fotografiích v horní části plakátu byla poměrně hezká blondýnka ve věku asi čtyřiceti let. Ale provedení těch fotografií – vlevo zachmuřený ánfas, vpravo zachmuřený profil, v obou případech na bílém pozadí – bylo natolik znepokojivé, že Ralfa přimělo k zastavení. Žena na těch fotografiích by přece patřila spíš do vývěsky na poštovním úřadě nebo do nějaké televizní pátrací relace… a podle textu v dolní části plakátu vlastně právem.

Zastavil se sice jen kvůli těm fotografiím, ale opravdu ho upoutalo až jméno té ženy:

HLEDANÁ PRO VRAŽDU – SUSANA EDWINA DAYOVÁ

stálo na plakátě velkými tiskacími písmeny. Dole, pod těmi policejními fotografiemi, podrobnější červený tisk doporučoval:

TOMUHLE MĚSTU SE VYHÝBEJ!

Úplně dole v rohu plakátu pak byl – drobným tiskem – nějaký další text. Protože Ralfovi se od smrti Carolyn zrak poněkud zhoršil – mnohem více by vlastně pravdě odpovídalo prohlášení, že už má oči úplně v kýblu – musel se, aby ten text rozluštil, předklonit tak, až čelem narazil na špinavé sklo výlohy krámu Bazarová růže – bazarové šatstvo: Vydala Hlídka života státu Maine.

Někde hodně hluboko v hlavě mu nějaký hlas šeptal: Hola, hola, Susan Dayová, kolik děcek si už dneska zabila?

Susan Dayová – jak si teď Ralf uvědomil – to je přece nějaká politická aktivistka buď z New Yorku, nebo z Washingtonu; nejspíš jedna z těch užvaněných ženských, co pořád organizují akce neposlušnosti taxikářů, holičů nebo stavebních dělníků v ochranných přilbách. Ale kde přišel právě k téhle nepovedené rýmovačce, to si vysvětlit nedokázal. Možná mu znavenými mozkovými buňkami probleskla nějaká vzpomínka na ty protestní rýmovačky z doby války ve Vietnamu – třeba na ten pokřik Hola, hola, L. B. Johnsone! Tak jak ti dnes to zabíjení jde?

Kdepak, to není ono, pomyslel si. Přihořívá, ale ještě nehoří. Přece – Právě v okamžiku, kdy se mu už už vybavovalo jméno a obličej Eda Deepneaua, ozval se přímo za ním nějaký hlas: „Země volá Ralfa, země volá Ralfa, ozvi se, Ralfíku!“

Vyrušen ze zamyšlení se Ralf otočil. Vylekalo ho – a zároveň i trochu pobavilo – zjištění, že téměř usnul vestoje. Pro Kristiána, pomyslel si, člověk si vůbec neuvědomí, jak je spánek důležitý, dokud mu nechybí. To se pak všechny podlahy naklánějí a všechny rohy zakulacují.

Oslovil ho Hamilton Davenport, majitel antikvariátu Staré stránky. Stavěl právě před krám vozík naložený lacinými brožovanými knížkami s pestrobarevnými obálkami. V koutku úst měl nepostradatelnou dýmku z kukuřičného klasu, vysílající do vlahého vzduchu obláčky namodralého dýmu. Ta dýmka Ralfovi vždy připomínala komín na dětských modelech parníků. V otevřených dveřích antikvariátu si hověl starý šedivý kocour Winston Smith, ocas ovinutý kolem pacek. Hleděl na Ralfa netečnýma žlutýma očima, jako kdyby mu říkal Tak co, kamaráde – tak ty si myslíš, že umíš stárnout? Já ti ale klidně odpřísáhnu, že o stárnutí víš úplný houby.

„Sakra, Ralfe, co je to dneska s tebou,“ řekl Davenport. „Volal jsem na tebe nejmíň třikrát.“

„Trochu jsem se zamyslel,“ řekl Ralf. Prošel kolem vozíčku s knihami, protáhl se dveřmi (Winston Smith pochopitelně neuhnul ani o píď), a vzal si z pultu dvoje noviny, které kupoval každý den: bostonské Globe a USA Dnes. Místní Zpravodaj mu doručoval až do schránky poslíček Pete ze sousedství. Ralf někdy lidem říkal, že jedny z těch novin bere jako humoristické, ale zatím si ještě neujasnil, které z nich to jsou. „Dneska jsem se –“

Zarazil se, protože se mu náhle v duchu vybavil obličej Eda Deepneaua. To od něj přece poprvé slyšel tu hloupou rýmovačku – tenkrát u letiště, loni v létě; není divu, že mu chvíli trvalo, než to vydoloval z paměti. Ed Deepneau je přece poslední člověk na světě, u něhož by se dalo předpokládat, že bude mlít podobné nesmysly.

„Ralfe?!“ řekl Davenport. „Chtěls mi něco říct?“

Ralf zamrkal. „Ach, promiň. Nějak jsem na dnešek špatně spal – to jsem ti chtěl říct.“

„Jo, nevyspalej… ale na světě jsou i horší věci. To musíš před spaním vypít sklenici mlíka a pak asi tak půl hodiny poslouchat nějakou uklidňující muziku.“

Ralf začal zjišťovat, že tohle léto má snad každý v Americe nějaký recept na nespavost – nějaký zázračný prostředek na dobré spaní, který se předává po celé generace jako rodinná Bible.

„Bach je dobrej, taky Beethoven; ani William Ackerman není špatnej. Ale fór je v tom,“ – Davenport teď důležitě zvedl prst, aby dodal svým slovům váhy – „že během tý půlhodiny nesmíš vstát ze židle. Ani za nic. Nesmíš zvedat telefony, nesmíš hladit psa, nesmíš natahovat budík, nesmíš si jít čistit zuby… prostě nesmíš nic! A když pak lehneš do postele… bác! Zhasneš jako svíce.“

„No dobře, ale co když sedím ve svým oblíbeným křesle a najednou se ozve přirozená potřeba?“ zeptal se Ralf. „V mým věku se takový věci stávají, ani se nenaděješ.“

„Tak si naděláš do gatí,“ odpověděl okamžitě Davenport a rozchechtal se. Ralf se usmál, ale trochu útrpně. V souvislosti se svou nespavostí už přestával na podobné humorné narážky reagovat. „Pustíš to do gatí!“ chechtal se Hamilton. Držel se vozíku na knihy a smíchy se mohl potrhat. Ralf pohlédl na kocoura. Winston Smith na něj netečně hleděl a Ralfovi se zdálo, že ty žluté oči říkají No jasně, je to pošuk – ale taky to je můj páníček.

„To není špatný, co? Srandista Hamilton Davenport zase boduje. Pustíš to do…“ Zakuckal se, potřásl hlavou a vzal si dvě dolarové bankovky, které mu Ralf podával. Zasunul je do kapsy červené zástěry a vracel mu drobné. „Že je to tak?“

„Ale to víš že jo. Díky, Hamiltone.“

„Jo, jo. Ale beze srandy, tu muziku zkus. Funguje to. Uvolní ti to mozkový vlny nebo něco podobnýho.“

„Vyzkouším to.“ Jenomže malér je, že to nejspíš opravdu vyzkouší – stejně jako zkusil ten recept na citron s horkou vodou od paní Rapaportové nebo radu Shawna McClureho – pročistit si hlavu uvolněním dechu a soustředěním se na slovo spát (jenomže podle něj se vyslovovalo spíš jako spáááááát). Když se člověk pokouší ubránit pomalé, avšak nezadržitelné erozi spánku, začne důvěřovat snad i šamanům.

Ralf se měl k odchodu, na chvíli se ale ještě obrátil. „Co to je zač, ten plakát vedle?“

Hamilton Davenport se ušklíbl. „Myslíš u Dana Daltona? Když zrovna nemusím, tak tam ani nekoukám. Nemám na to žaludek. Zas tam má ve výloze nějakou novou ohavnost?“

„Nový nejspíš bude – není zažloutlý jako ty ostatní, a mimoto na něm není skoro žádný prach. Vypadá jako ty policejní cedule, že je někdo hledanej – jenomže na těch fotkách tam je nějaká Susan Dayová.“

„Susan Dayová na… to je ale hajzl!“ Vrhl na sousední obchod znechucený pohled bez jakékoliv známky humoru.

„Co ona je zač – předsedkyně Národního svazu žen, ne?“

„Jejich bývalá předsedkyně, a taky spoluzakladatelka organizace Sestry ve zbrani. Napsala knížky Stín mé matky a Údolí lilie – ta první je studie o týraných ženách – proč si to většinou nechávají líbit a proč svý muže neudají. Dostala za ni Pulitzerovu cenu. Susy Dayová je jedna ze tří nebo čtyř politicky nejvýznamnějších žen, které dnes v Americe máme – a mimoto píše fakt dobře. Ten šašek odvedle moc dobře ví, že hned vedle pokladny mám jednu z těch petic.“

„Jakých petic?“

„Chceme prosadit, aby sem přijela na přednášku,“ řekl Davenport. „Pamatuješ se přece, jak se loni na Vánoce jeden z toho protipotratovýho hnutí pokusil vypálit ženskou kliniku, co patří organizaci Péče o ženu, ne?“ Ralf zapátral v paměti – vrátil se do černé jámy, v níž prožíval konec roku 1992 – a řekl: „Matně si vzpomínám, že policajti chytili nějakýho kluka s kanystrem benzínu na parkovišti před nemocnicí, ale nenapadlo mě, že –“

„To byl Charlie Pickering. Je členem hnutí Chléb náš vezdejší – to je jedna z těch organizací zasazujících se o právo plodu na život, co tady řádí,“ řekl Davenport. „To mu zadali voni – tím si můžeš bejt jistej. Letos nevyhrožujou benzínem, ale snažej se donutit městskou radu, aby změnila stavební předpisy a vytlačila tu nemocnici někam za město. A klidně se jim to může podařit. Ono totiž Derry, Ralfe, není zrovna žádná kolíbka liberalismu.“

„To tedy není,“ řekl Ralf s prchavým úsměvem. „A taky nikdy nebyla. Ta nemocnice Péče o ženu je ale skutečně klinika, kde se provádějí interrupce, ne?“

Davenport na něj pohlédl už poněkud rozladěně a hlavou ukázal k obchodu Bazarová růže. „Takhle tomu říkají pitomci, jako je ten vodvedle,“ řekl, „jenomže místo klinika říkají fabrika. Ignorujou všechno ostatní, co Péče o ženu pro ženský dělá.“ Ralf teď začínal mít pocit, že Davenport mluví jako televizní hlasatel propagující při nedělním filmu pro pamětníky punčocháče. „Mají poradenskou službu, starají se o zneužívaný ženský a děcka, a u Newportu pro ně mají útulek. Vedle nemocnice jim navíc funguje krizový středisko pro znásilněný ženský a mají taky nepřetržitou telefonní linku pro ženský, co je někdo znásilnil nebo zbil. Prostě se starají o spoustu dalších věcí – ve srovnání s nima by samaritáni museli bejt jasný dvojky.“

„Ale potraty tam dělají, ne?“ řekl Ralf. „Kvůli tomu se přece taky protestovalo.“

Ralf měl dojem, že před nízkou cihlovou budovou, kde už léta sídlila klinika Péče o ženu, postávají pořád nějací demonstranti s transparenty. A vždy mu připadali nějak příliš neduživí nebo příliš zdraví, příliš hubení nebo příliš tlustí, příliš přesvědčení o tom, že mají na své straně Boha. Na transparentech mívali slogany jako I NENAROZENÍ MAJÍ SVÁ PRÁVA, ŽIVOT JE MOŽNOST VOLBY, nebo osvědčený POTRAT JE VRAŽDA! Občas plivali na ženy, které kliniku navštěvovaly.

„Jo, dělají tam interrupce,“ řekl Hamilton. „Trápí tě to snad nějak?“

Ralf pomyslel na dlouhá léta, co se s Carolyn pokoušeli mít dítě – na ta dlouhá léta falešných poplachů a jediného pětiměsíčního těhotenství, ukončeného spontánním potratem – a pokrčil rameny. Najednou se mu zdálo, že je nějak příliš horko a že ho bolí nohy. A pomyšlení na cestu domů – hlavně do kopce přes Horní míli – mu k náladě také moc nepřispívalo. „Ani nevím,“ řekl. „Já bych jen chtěl, aby lidi na sebe nemuseli tolik… aby na sebe nebyli takoví.“

Davenport zavrčel, přešel k výloze sousedního obchodu a prohlížel si napodobeninu policejního plakátu s hledanou osobou. Zatímco hleděl na ten plakát, na tmavém pozadí vnitřku obchodu Bazarová růže se náhle zhmotnil jakýsi hubený mrtvolně bledý muž s kozí bradkou – Ralf by ho označil za pravý opak představy právě zmíněného samaritána. Vypadal spíš jako nějaký strašidelný kabaretní zjev značně plesnivého zevnějšku; když zjistil, co ve výloze Davenporta zaujalo, okamžitě se mu v koutku úst objevil pohrdlivý úšklebek. Ralf si pomyslel, že takový úšklebek by člověka taky mohl stát pár vyražených zubů nebo přeražený nos. Zvláště v tak parném dni, jaký je právě dnes.

Davenport ukázal na plakát a zuřivě zavrtěl hlavou.

Daltonův úšklebek přidal na pohrdlivosti. Gesto jeho ruky Davenportovi jednoznačně ukázalo – Na to, co ty si o tom myslíš, ti zvysoka seru – a pak se Dalton znovu ponořil do temných hlubin svého krámu.

Davenport se obrátil k Ralfovi; na tvářích teď měl rudé skvrny. „Fotka tohodle člověka by v ilustrovaným slovníku měla bejt hned vedle hesla čurák,“ řekl.

Nejspíš přesně to samé si teď on myslí o tobě, pomyslel si Ralf – ale pochopitelně to nevyslovil.

Davenport stál před vozíkem plným knih, ruce v kapsách pod červenou pracovní zástěrou, oči zabodnuté do plakátu s fotografiemi

(Hola, hola)

Susan Dayové.

„No,“ řekl Ralf, „tak já abych snad –“

Davenport se probral ze zamyšlení. „Ještě nechoď,“ řekl. „Nejdřív bys mi mohl podepsat tu petici, ne? Ať mám po ránu aspoň nějaký potěšení.“

Ralf neklidně přešlápl na místě. „Víš, já se normálně do podobných věcí nemíchám –“

„No tak, Ralfe,“ řekl Davenport tónem Tak buď přece rozumný. „Tady přece nejde o žádnou konfrontaci – my jenom chceme, aby takoví burani a pošuci, jako jsou v tom hnutí Chléb náš vezdejší – a politický troglodyti jako tenhle Dalton – nedosáhli zrušení fakt užitečný instituce pro ženský. Přece po tobě nechci, abys ses mi podepsal na petici požadující zákaz zkoušek chemických zbraní na delfínech, ne?“

„Ne,“ řekl Ralf, „to jistě ne.“

„Do prvního září chceme poslat Susan Dayové pět tisíc podpisů. Nejspíš to stejně k ničemu nebude – Derry je jen taková malá díra, a ona už má určitě udělanej program až do konce tohohle století – zkusit to ale můžeme, za to nic nedáme, ne?“

Ralfa napadlo, aby Hamiltonovi řekl, že jediné, co by byl teď ochotný podepsat, je žádost bohům spánku, aby mu přidali nejméně tři hodiny nočního odpočinku, o který ho teď obírají; pak ale ještě jednou pohlédl na Hamiltona a rozhodl se, že raději bude zticha.

Carolyn by tuhle zatracenou petici nejspíš podepsala, pomyslel si. Nijak sice potratům nefandila, ale také nefandila chlapům, co chodili domů po zavírací době hospod a pak si pletli manželky a děti s fotbalovými mičudami.

To je sice pravda, ale nemusel by to být ten hlavní důvod jejího podpisu; zcela určitě by si však nenechala ujít příležitost na vlastní uši a zblízka vyslechnout přednášku takové nefalšované bojovnice za práva žen, jako je Susan Dayová. Podepsala by už jen ze zvědavosti – ta tvořila natolik nedílnou součást její osobnosti, že ji nedokázal potlačit ani ten nádor na mozku, který ji dokázal zabít. Ještě dva dny před smrtí vytáhla z jeho rozečtené knížky na nočním stolku lístek do kina, který tam měl místo záložky, protože byla zvědavá, na jakém filmu byl. Ten film se jmenoval Pár správných chlapů – a Ralf byl překvapen i rozladěn zjištěním, jak moc ho ještě dnes vzpomínka na tu epizodu bolí. Bolí ho až nepředstavitelně intenzivně.

„Ale samozřejmě,“ řekl Hamiltonovi. „Rád to podepíšu.“

„Seš můj člověk!“ zvolal Davenport a poplácal ho po ramenou. Jeho zamyšlený pohled teď vystřídal jakýsi úšklebek – ale Ralf měl pocit, že žádná změna k lepšímu to zrovna není. Ten úšklebek byl nějak tvrdý a ne zvlášť povzbudivý. „Rač vstoupit do mého doupěte neřesti!“

Ralf ho následoval do krámu provoněného tabákem, který v půl desáté dopoledne doupě neřesti zrovna nepřipomínal. Winston Smith před nimi utekl, jen po nich krátce šlehl pohledem svých žlutých očí. On je jeden pošuk a ty druhej – jemu podobnej, jako kdyby jim říkal na rozloučenou. Za daných okolností to byl závěr, o němž by Ralf ani moc nediskutoval. Srolované noviny si dal pod paži, natáhl se k nalinkovanému archu papíru vedle pokladny a podepsal petici žádající po Susan Dayové, aby přijela do Derry a přednesla zde řeč na obranu společnosti Péče o ženu.

3

Do kopce na Horní míli mu to šlo lépe, než čekal. Právě přecházel křižovatku ulic Witcham a Jackson, právě si říkal zas tak zlé to není, taková –

Náhle si uvědomil, že mu hučí v uších a třesou se mu nohy. Zastavil se a položil si ruku na srdce. Cítil, jak mu pod košilí buší děsivým tempem. Zaslechl šustění papíru a spatřil, že mu z bostonských novin Globe padá inzertní příloha a přistává pod obrubníkem chodníku. Chystal se pro ni sehnout, ale včas se zarazil.

To není zrovna dobrý nápad, Ralfe – jestli se teď sehneš, tak nejspíš upadneš. Lepší bude, když ty noviny necháš metařovi. „Jasně, jasně, to víš že jo,“ zamumlal a narovnal se. Před očima se mu jako nějaké surrealistické hejno vran začaly míhat černé tečky – a Ralf byl na chvilku nezvratně přesvědčen, že už ho nic nemůže zachránit před tím, aby se v nejbližším okamžiku nesvalil pod chodník, hned vedle těch novin.

„Ralfe? Jsi v pořádku?“

Opatrně zaostřil zrak a spatřil Lois Chasseovou. Bydlela na druhé straně Harris Avenue, asi půl bloku od jeho domu, kde s ním bydlel Bill McGovern. Seděla na jedné z laviček před parkem Straweford; nejspíš čekala na autobus do města.

„Jasně že jsem v pořádku,“ řekl a donutil nohy k pohybu. Měl pocit, že se brodí nějakým sirupem; k lavičce se dokázal dostat celkem bez problémů, ale když vedle Lois dosedal, nedokázal potlačit úlevné heknutí. Lois Chasseová měla velké tmavé oči – takové, jakým se kdysi říkalo španělské – a nic by za to nedal, že jimi na střední škole popletla hlavu spoustě kluků. Pořád ještě jí to slušelo, ale Ralf teď měl úplně jiné starosti než si všímat smutku, který v těch očích zahlédl. Jakoby… co? Je v nich až nějak moc toho smutku, napadlo ho –, ale stejně to teď nejspíš ani není schopen pořádně posoudit.

„V pořádku,“ řekla Lois jako ozvěnou.

„Jasně že jo.“ Ze zadní kapsy vytáhl kapesník, zkontroloval, zda je čistý, a otřel si jím čelo.

„Doufám, že ti to nevadí, Ralfe – ale musím ti říct, že nevypadáš, že bys zrovna byl v pořádku.“

Ralfovi to sice vadilo, ale nenapadla ho žádná reakce.

„Jsi bledý, potíš se a navíc kolem sebe trousíš.“ Ralf na ni ohromeně pohlédl.

„Něco ti vypadlo z novin. Nějaké reklamy.“

„Fakt, jo?“

„Jen nedělej, že o tom nevíš. Momentík, jo?“

Vstala, přešla přes chodník, sehnula se (Ralf si všiml, že i když má dost velký zadek, na ženskou, které je osmašedesát, má pořád ještě obdivuhodně štíhlé nohy) a zvedla inzertní přílohu. Došla s ní k lavičce a zase se posadila.

„Na,“ řekla a podala mu ji. „Toho trousila odvolávám.“ Musel se usmát. „Děkuji ti.“

„To nestojí za řeč. Hodil by se mi kupon k Maxwellovi, a taky ty na hamburgery a dietní kolu. Od té doby, co pan Chasse umřel, jsem strašně ztloustla.“

„Lois, ty přece vůbec nejsi tlustá.“

„Děkuji ti, Ralfe, jsi pořád ještě moc zdvořilý člověk – ale co kdybychom se bavili o něčem jiném? Chytila tě závrať, co? Málem jsi omdlel.“

„Nemohl jsem popadnout dech,“ řekl upjatě a začal sledovat hlouček dětí, hrajících v parku baseball. Braly hru dost vážně, honily se po hřišti jako o život. Ralf jim záviděl tu jejich energii.

„Nemůžeš popadnout dech, jo?“

„Jo.“

„Prostě nemůžeš popadnout dech.“

„Lois, začínáš mi připomínat ohranou desku.“

„Tak ta ohraná deska ti teď něco řekne, jo? Když se v tomhle vedru pustíš do kopce na Horní míli, tak jsi prostě blázen. Proč si neuděláš procházku třeba k dálnici, kde je rovinka a kde už to znáš?“

„Protože tam pořád musím myslet na Carolyn,“ řekl a okamžitě se nenáviděl za ten odměřený, téměř hrubý tón, jakým to vyslovil – jinak to ale říci nedokázal.

„Ach, sakra,“ řekla a krátce se dotkla jeho ruky. „Promiň.“

„To je v pořádku.“

„Ne, nic není v pořádku. Mohlo mě to napadnout. Ale stejně – fakt teď nevypadáš právě dobře. A taky už ti dávno není dvacet, Ralfe. Ani čtyřicet. Jistě, pořád ještě jsi ve formě – na chlapa ve tvých letech jsi vlastně ve fantastické formě – ale měl bys na sebe dávat větší pozor. Carolyn by si taky určitě přála, abys na sebe dával větší pozor.“

„Já vím,“ řekl, „ale já jsem fakticky –“

– v pořádku, chtěl dokončit větu; pak ale vzhlédl od svých rukou, znovu se jí podíval do těch tmavých očí – a to, co v nich zahlédl, mu už nedovolilo tu větu dokončit. Spatřil v těch očích unavený smutek… nebo snad v nich spatřil osamělost? Možná oboje. Každopádně v nich ale zahlédl i něco navíc. Zahlédl v nich i sebe samotného.

Chováš se hloupě, říkaly ty oči, hledící na něj. Možná se chováme hloupě oba dva. Je ti sedmdesát, Ralfe, a jsi vdovec. Mně je osmašedesát, a jsem vdova. Jak dlouho si myslíš, že ještě budeme večer sedat na tvé verandě – s Billem McGovernem jakožto nejstarší gardedámou na světě. Řekla bych, že moc dlouho už ne, protože už moc času nám nezbývá.

„Ralfe,“ zeptala se Lois, najednou nějak starostlivě. „Vážně jsi v pořádku?“

„Ano,“ řekl; opět si prohlížel ruce. „Jistě, jsem v pořádku.“

„Měl jsi takový divný výraz v obličeji… no, nevím.“

Ralf přemítal, zda ho skutečně ta kombinace výstupu do kopce a dopoledního horka trochu nepoznamenala. Protože tady teď sedí s Lois, o níž McGovern vždy mluvil (s nepatrným pozvednutím obočí) jako o „naší Lois“. Jistě, Lois nepochybně je pořád ještě fešanda – štíhlé nohy, hezké poprsí, zajímavé oči – možná by jí nevadilo, kdyby ji začal svádět, možná by se i svést nechala. Ale co potom? Co kdyby náhodou zahlédla lístek do kina, vykukující z knížky, kterou právě čte – vytáhla by ho, byla by zvědavá, chtěla by přijít na to, jaký asi film má pro něj větší přitažlivost než ona sama? Nejspíš ne. Lois má sice velice zvláštní oči, do jejího výstřihu mu zrak zabloudil už vícekrát během oněch večerů s ledovým čajem na verandě – ale pořád ještě si uvědomoval, že i ve svých sedmdesáti letech by se mohl snadno dostat do zbytečných problémů. Stárnout přece neznamená ztrácet soudnost.

Vstal – a protože si uvědomoval, že Lois ho pozoruje, dal si záležet, aby vstával s jistotou. „Děkuji ti, že máš o mě starost,“ řekl. „Chceš kousek doprovodit starého kamaráda?“

„Díky, ale bohužel jedu do města. Dostali nádhernou růžovou přízi – víš přece, jak trpím na afghánskou vlnu. Počkám tu na autobus a projdu si mezitím ty kupony na slevu.“

Ralf se zašklebil. „Tu přízi si ovšem nesmíš nechat ujít.“ Pohlédl ještě jednou na děti na hřišti. Právě v tom okamžiku se utrhl jeden zrzavý kluk z třetího pole a vyrazil dopředu… a s hlasitým zaduněním narazil na chránič zadáka a zřítil se k zemi. Ralf zamrkal – už už si představoval sanitku, řítící se k hřišti s blikajícími světly a ječícími sirénami; zrzek však okamžitě se smíchem vyskočil.

„Srabe, stejně seš v autu!“

„Velký kulový,“ zněla nedůtklivá reakce protihráče; hned ale také propukl v smích.

„Jestlipak by ses ještě někdy chtěl do těch let vrátit, Ralfe?“ zeptala se Lois.

Zamyslel se. „Někdy,“ řekl. „Jenomže dneska se mi to už zdá moc náročný. Zastav se dneska večer, Lois – aspoň na chvíli.“

„Jo, nejspíš se stavím,“ řekla; Ralf vykročil po Harris Avenue, cítě v zádech pohled těch zajímavých očí. Snažil se držet zpříma. Měl pocit, že se mu to docela daří – ale dávalo mu to zabrat. Snad ještě nikdy v životě se necítil tak unavený.

Kapitola druhá

1

Ralf si domluvil návštěvu u doktora Litchfielda necelou hodinu po onom rozhovoru s Lois na lavičce v parku; sestřička na příjmu s milým hlasem mu řekla, že pokud se mu to hodí, může přijít v úterý v deset hodin. Ralf řekl, že se mu to hodí perfektně, a zavěsil. Pak šel do pokoje, sedl si do ušáku –, odkud měl výhled na Harris Avenue – a myslel na to, jak doktor Litchfield zpočátku mozkový nádor jeho ženy léčil tylenolem a příručkami vysvětlujícími různé techniky relaxace. A pak se mu vybavil pohled doktora Litchfielda poté, co testy magnetické rezonance potvrdily otřesné výsledky z tomografie… pohled plný viny a znepokojení.

Na druhé straně ulice se právě z Renety vyhrnula skupina kluků vyzbrojená lízátky a čokoládovými tyčinkami. Ralf se díval, jak nasedají na kola a vyrážejí do vlahého dopoledne – a jako obvykle ho napadlo něco, co mu přicházelo na mysl vždy při vzpomínce na ten pohled v očích doktora Litchfielda, který byl navíc stejně jen falešnou vzpomínkou.

Tak, starý brachu, pravdou je, že tys chtěl, aby Litchfield vypadal neklidně… tys přímo doufal, že se bude cítit provinile.

Možná je to tak – doktor Litchfield je možná docela fajnový člověk a vynikající lékař; přesto ale netrvalo ani půl hodiny a Ralf znovu zavolal do ordinace doktora Litchfielda. Řekl té sestřičce se sexy hlasem, že se právě podíval do kalendáře a zjistil, že v úterý v deset hodin se mu to vůbec nehodí. Má už domluvenou návštěvu u pedikérky, na kterou úplně zapomněl.

„Víte, paměť už mi neslouží jako dřív,“ řekl jí. Navrhla mu dvě hodiny odpoledne příští úterý.

Ralf jí slíbil, že se ještě ozve.

Kdo lže ten krade, napadlo ho, když položil telefon, kráčel k ušáku a pomalu se do něj nořil. S Litchfieldem jsi asi už navždy skončil, co?

Nejspíš ano. Doktor Litchfield ale kvůli tomu zcela jistě nespáchá sebevraždu; jestli si vůbec kdy na Ralfa vzpomene, bude to jen vzpomínka na dalšího z řady pacientů, kteří mu během prohlídky prostaty pouštěli do obličeje větry.

Jistě, ale co tedy chceš podniknout s tou nespavostí, Ralfe?

„Půl hodiny před spaním budu v klidu sedět a poslouchat klasickou muziku,“ pronesl nahlas. „A na potlačení tý votravný přirozený potřeby si koupím nějaký prášky.“

Skoro ho vyděsilo, že se tomu musí smát. Byl to ale smích hysterický, možná s podtónem strachu; chvíli trvalo, než se mu podařilo ho potlačit. Ale dejme tomu, že by zkusil i to, o čem se zmiňoval Hamilton Davenport (plenky by ovšem vynechal, díky moc) – vyzkoušel přece skoro všechny ty dobře míněné rady, jichž se mu v poslední době dostalo. Vtom si vzpomněl na další dobře míněnou lidovou radu, a znovu se musel začít šklebit.

Přišel s ní McGovern. Jednou k večeru seděl na verandě a Ralf si právě nesl z Renety špagety s nějakou omáčkou. McGovern pohlédl na svého spolubydlícího z prvního patra, vydal jakýsi mlaskavý zvuk a soustrastně přitom potřásal hlavou.

„Co zas má znamenat tohle?“ zeptal se Ralf, usedaje vedle něj. Kousek opodál nějaká holčička ve džínsách a bílém tričku, které jí bylo příliš veliké, skákala přes švihadlo a něco si přitom prozpěvovala. Začínalo se stmívat.

„Má to znamenat, že vypadáš zdrchaně, taháš nohy za sebou a celej se hrbíš,“ řekl McGovern. Palcem si posunul slamák trochu dozadu a pozorně si Ralfa prohlížel. „Pořád ještě nemůžeš spát?“

„Pořád ještě nemůžu spát,“ potvrdil Ralf.

McGovern chvíli neříkal nic. Pak znovu promluvil – tentokrát měl jeho proslov tón jakési absolutní, téměř apokalyptické neodvratnosti. „Řešením je whisky,“ řekl.

„Řešením čeho?“

„Řešením tvé nespavosti, Ralfe. Nemusíš se v ní zrovna koupat – to fakt nemusíš. Prostě dáš do panáka lžičku medu, do půlky zaleješ vizourem a deset nebo dvacet minut před spaním to do sebe šoupneš.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se Ralf pochybovačně.

„Já ti jen můžu říct, že mně to pomohlo – a to jsem měl se spaním sakra problémy, když mi bylo kolem čtyřicítky. Když si na to vzpomenu, tak mám pocit, že to nejspíš byla moje životní krize – půl roku jsem nespal a celej rok jsem měl deprese z toho, že začínám plešatět.“

I když všechny knihy, které na toto téma přečetl, souhlasně uváděly, že zkoušet na nespavost alkohol je zbytečné, že alkoholem se problémy často jen prohloubí, Ralf přesto zkusil i tenhle recept. Protože nikdy pití moc nedal, začal tím, že McGovernem doporučenou dávku – půlku panáku – snížil na čtvrtinu; když se ale ani po týdnu nedostavilo žádné zlepšení, zvýšil dávku na celý panák… a pak na dva. Jednoho rána se probudil před půl pátou s příšernou bolestí hlavy, provázenou nepříjemnou pachutí po whisky na horním patře. Uvědomil si, že poprvé po patnácti letech má pořádnou kocovinu.

„Na takový sračky je život moc krátkej,“ oznámil svému prázdnému bytu. A tím skončil jeho slavný experiment s whisky.

2

Dobře, pomyslel si Ralf, sledující teď proměnlivý polední tok přicházejících a odcházejících zákazníků Renety na druhé straně ulice. Věci se mají takhle: McGovern říká, že vypadáš jako onuce, Lois Chasseové ses dneska dopoledne málem skácel k nohám – a právě jsi odvolal návštěvu u rodinného lékaře. Co bude dál? Necháš to plavat? Smíříš se s tím a necháš to plavat?

Ta myšlenka v sobě sice měla určitý orientální šarm – osud, karmu a podobné záležitosti – on ale bude potřebovat něco víc než šarm, aby nějak dokázal přežít ty dlouhé hodiny časných rán. Knihy říkají, že na světě existují lidé, a není jich málo, kteří jsou schopni žít a pracovat při pouhých třech nebo čtyřech hodinách spánku denně. Některým lidem stačí dokonce jen dvě hodiny spánku. Takových lidí je sice extrémně málo, ale jsou. Ralf Roberts však mezi ně nepatří.

Jak vypadá, ho moc netrápilo – svá milovnická léta má přece už dávno za sebou. Ale trápilo ho, jak se cítí – už nešlo jen o to, že se necítí zrovna dobře, nýbrž že se cítí přímo příšerně. Nespavost začala prostupovat všemi aspekty jeho života stejným způsobem, jakým vůně pečeně na česneku prostoupí z bytu na pátém poschodí celým domem. Všechno postupně ztrácelo barvu a svět začal vypadat jako nezřetelná a zrnitá novinová fotografie.

Veškerá jednoduchá rozhodnutí – jako třeba zda si k večeři ohřát nějaké mražené jídlo nebo zajít pro sendvič k Renetě či jít se najíst do kiosku u výpadovky – začala nabývat na složitosti svým rozsahem až ochromující. Zjistil také, že se v posledních několika týdnech stále častěji vrací z Daveovy videopůjčovny s prázdnýma rukama – ne snad proto, že by tam Dave neměl žádný film, na který by se Ralf chtěl podívat, ale protože jich tam měl naopak až moc, a on se nedokázal rozhodnout, zda by chtěl vidět spíš filmy jako Drsný Harry, nějakou komedii s Billy Crystalem nebo pár starších pokračování Star Treku. Po několika takových neúspěšných výpravách se vždy svalil do ušáku a skoro se rozbrečel bezmocností… a nejspíš také strachem.

Plíživé otupování smyslů a eroze rozhodovacích schopností nepředstavovaly jediné problémy, jež dával do spojitosti se svojí nespavostí; také paměť mu začala vynechávat. Od svého odchodu do důchodu – pracoval předtím v tiskárně, kde to dotáhl až na účetního a vedoucího provozu – míval ve zvyku chodit pravidelně jednou týdně – někdy i dvakrát – do kina. Až do loňského roku s sebou vždy brával Carolyn; později, když se jí choroba zhoršila, ji už nic netěšilo a nechodila nikam. Po její smrti chodil do kina většinou sám; jednou nebo dvakrát ho doprovodila Helena Deepneauová, když byl Ed zrovna doma a mohl se postarat o holčičku (Ed sám do kina nechodil skoro nikdy; tvrdil, že ho z filmů vždy rozbolí hlava). Ralf si zvykl volat tak často na automatickou informační linku kina, aby si ověřil začátky představení, že to číslo už uměl nazpaměť. Jak ale léto postupovalo, stále častěji a častěji musel nahlížet do Zlatých stránek – už si nedokázal vybavit, zda poslední čtyři čísla jsou 1317 nebo 1713.

„Je to 1713,“ řekl teď. „To vím jistě.“ Ale ví to? Skutečně to ví?

Zavolej toho Litchfielda. Tak dělej, Ralfe – přestaň už paběrkovat na tom zbořeništi. Udělej něco konstruktivního. A pokud je pro tebe Litchfield skutečně nestravitelný, tak zavolej nějakého jiného doktora. Telefonní seznam je přece plný doktorů.

To možná je pravda, ale v sedmdesáti je člověk už trochu moc starý na to, aby si vybíral nového doktora metodou ententyky. A Litchfielda volat nebude. Tečka.

Dobře – co tedy dál, hlavo jedna dubová? Vyzkoušíš pár dalších lidových receptů? Pevně doufám, že ne, protože takovýmhle tempem by brzy mohlo dojít i na mločí oko, ropuší jazyk a roztlučenou hadí kůži.

Odpověď se dostavila jako závan chladivého větříku za horkého dne… a byla to až absurdně prostá odpověď. Při studiu všech těch knih se letos zaměřoval spíš na pochopení celého problému než na nalezení nějakého řešení. Když došlo na odpovědi, spoléhal se téměř výlučně na takové pochybné medicíny, jako byla whisky s medem, i když se v těch knihách jasně mohl dočíst, že nejsou k ničemu nebo že zabírají jen dočasně. A i když knihy uváděly některé údajně spolehlivé metody, jak se vyrovnat s nespavostí, ta jediná metoda, kterou Ralf skutečně vyzkoušel, byla nejjednodušší a nejsamozřejmější: chodit večer dřív spát. Tahle metoda ale bohužel nefungovala – jen ležel beze spánku až skoro do půlnoci – a pak usnul jen proto, aby se probudil v nějakou novou, ještě časnější dobu. Ale něco jiného by fungovat mohlo.

Každopádně za zkoušku to stojí.

3

Místo toho, aby strávil odpoledne jako obvykle pachtěním se na zahrádce, vydal se Ralf do veřejné knihovny a prolistoval si tam některé z knih, které přečetl již dříve. Jak se zdálo, existuje obecná shoda v tom, že pokud nezabere metoda časnějšího ukládání se ke spánku, mohla by zabrat naopak metoda pozdějšího odchodu na lože. Ralf se tedy vydal domů (pamětliv svého dopoledního dobrodružství tentokrát jel autobusem) plný obezřelé naděje. Tohle by mohlo zabrat. A pokud to nezabere, pořád ještě má v záloze Bacha, Beethovena a Williama Ackermana.

Jeho první pokus o uplatnění této techniky – označované v jedné z těch knih jako „posunutý spánek“ – dopadl dost komicky. Probudil se ve svém nyní obvyklém čase (digitální hodiny na krbové římse ukazovaly 3:45) s bolavými zády a přeleženým krkem, aniž by měl sebemenší ponětí, jak se dostal do ušáku u okna a proč má puštěnou televizi, když na ní běží jen sněžení, provázené tichým praskáním statické elektřiny.

Až když se mu podařilo narovnat si opatrně hlavu, uvědomil si, co se vlastně přihodilo. Měl v úmyslu zůstat vzhůru až do tří do rána – možná i do čtyř – a pak se skulit do postele a spát spánkem spravedlivých. Tak si to alespoň představoval. Náš Neuvěřitelný Nespavec z Harris Avenue však odpadl už během úvodního monologu komika Jay Lena – ne nepodoben malému dítěti, které chce zůstat vzhůru celou noc jen proto, aby zjistilo, jaké to asi je. Celé to dobrodružství pochopitelně skončilo probuzením v onom prokletém ušáku. Problém zůstal stejný, řekl by přítel Pátek, jen kulisy se změnily.

Ralf i přesto vlezl s určitou nadějí do postele – avšak naléhavost (když už ne potřeba) spánku už pominula. Po hodině převalování se na posteli znovu vstal a usadil se v ušáku, tentokrát s polštářem podloženým pod ztuhlou šíjí a se smutným úšklebkem na rtech.

4

Na druhém pokusu, k němuž došlo následující večer, nebylo komického už vůbec nic. Ospalost se ho začala zmocňovat v obvyklou dobu – dvacet minut po jedenácté, právě když hlasatel Pete Cherney uváděl předpověď počasí na následující den. Tentokrát se jí Ralf úspěšně bránil – vydržel přes celý pořad Whoopi (i když během rozhovoru Whoopi Goldbergové s hostem večera Roseanne Arnoldovou málem usnul), i přes pořad Noční kino, který následoval po něm. Uváděli nějaký starý film s Audiem Murphym, zvládajícím válku v Pacifiku levou rukou. Ralf měl někdy dojem, že místní televizní stanice se nejspíš mezi sebou dohodly, že v noci budou vysílat jen vyčichlé filmy s Audiem Murphym nebo Jamesem Brolinem.

S vyhozením posledního japonského bunkru do povětří končil také program druhého kanálu. Ralf přepínal kanály a hledal nějaký další film, ale všude nacházel už jen sněžení. Napadlo ho, že kdyby byl napojený na kabelovku, mohl by koukat na filmy třeba celou noc – jako Bill v přízemí nebo Lois o pár domů dál; vzpomněl si také, že kabel už jednou měl napsaný na seznamu věcí, které by měl zařídit po novém roce. Pak ale Carolyn zemřela a kabelová televize – ať už včetně nabídky pořadů domácí kino, nebo bez ní – mu nepřipadala nijak zajímavá.

Začal si ve sportovním magazínu pročítat článek o ženském tenisu, který při prvním prolistování časopisu přeskočil; každou chvíli přitom pokukoval po hodinách, jejichž ručičky se teď blížily třetí hodině. Začínal být přesvědčený, že tentokrát už to bude fungovat. Víčka mu ztěžkla, jako kdyby je měl z olova, a přestože četl článek o tenisu pozorně, neměl sebemenší ponětí, o co jeho autorovi vlastně jde. Celé věty mu prolétaly mozkem, aniž v něm cokoliv z jejich obsahu ulpívalo – jako kdyby to byly nějaké kosmické paprsky.

Dneska budu spát dobře – o tom už není sporu. Poprvé za posledních pár měsíců bude muset slunce vyjít bez mé pomoci – což je pochopitelně nejen v pořádku, sousedé a přátelé milí, ale přímo vynikající.

Krátce po třetí hodině ranní ho však příjemná ospalost začala opouštět. Nedošlo k tomu zčistajasna, jako když vyrazí zátka z láhve šampaňského, nýbrž postupně, jako když v přesýpacích hodinách propadává písek nebo prosakující hrází pozvolna odtéká voda. Jakmile si Ralf uvědomil, co se děje, nepodlehl sice přímo panice, ale vyděsil se tak, až se mu udělalo špatně od žaludku. Pocit, který se ho zmocňoval, představoval pravý opak naděje. Když se pak ve čtvrt na čtyři dopotácel do ložnice, nacházel se v tak hluboké depresi, jakou už dlouho nepamatoval. Měl pocit, že se dusí.

„Pro smilování boží, ať usnu aspoň na chvíli,“ modlil se, když zhasínal světlo – ale už předem mu bylo jasné, že tahle modlitba vyslyšena nebude.

A taky nebyla. I když v tu dobu byl vzhůru už čtyřiadvacet hodin, ve tři čtvrtě na čtyři nepociťoval vůbec žádnou ospalost. Byl jen unavený, to ano. Unavený tak, jako snad nikdy v životě; jak ale měl zjistit, být unavený a být ospalý jsou dvě dost rozdílné záležitosti. Spánek – od nepaměti nejlepší a nejspolehlivější chůva lidstva – ho opět zradil.

Ve čtyři hodiny ráno už postel představovala jeho největšího nepřítele – konečně jako pokaždé, když si uvědomil, že už mu nijak neposlouží. Posadil se, spustil nohy na předložku a začal se drbat na zarostlých prsou. Vklouzl do trepek a znovu se odbelhal do pokoje, kde klesl do ušáku a začal zírat ven na Harris Avenue. Připadala mu teď jako nějaké jeviště, kde navíc ani není žádný lidský herec – právě se po ní s kulháním pomalu ploužila jen toulavá fena, snažící se držet pravou zadní nohu, pokud možno ve vzduchu.

„Ahoj, Rozálie,“ zamumlal a promnul si oči.

Byl čtvrtek, kdy Harris Avenue projížděli popeláři; ani ho proto nepřekvapilo, že na ulici spatřil vypelichanou fenu Rozálii. Pár posledních let patřila k místnímu folklóru. Beze spěchu postupovala ulicí a se zaujetím návštěvníka bleších trhů prozkoumávala obsah připravených nádob s odpadky.

Rozálie právě našla jakousi nadějnou kost; Ralf za ní hleděl, až mu s ní odkulhala z dohledu – a pak jen dál seděl s rukama v klíně a zíral na tichou a prázdnou ulici. Do oranžova zabarvené světlo výbojek dodávalo Harris Avenue iluzi jakési nasvícené surrealistické scény prázdného jeviště, opuštěného po večerním představení.

Ralf Roberts seděl v ušáku, kde v poslední době trávil každé ráno několik hodin čekáním na to, až scénu před ním zalije denní světlo a objeví se na ní postavy. Konečně se vynořila první – zprava přijížděl na kole Pete, rozvážející noviny. Z kabely na břiše vytahoval srolované noviny a přesnými zásahy je umisťoval na verandy domů.

Ralf ho chvíli pozoroval, pak si těžce povzdechl a šel si udělat čaj.

„Tak o těchhle trablech jsem se nikdy v žádném svém horoskopu nedočetl,“ prohlásil dutě; pustil vodu do dřezu a naplnil čajovou konvici.

5

Z onoho dlouhého čtvrtečního rána a pak ještě delšího čtvrtečního odpoledne si Ralf Roberts odnesl jedno cenné ponaučení: neohrnovat nos nad třemi nebo čtyřmi hodinami nočního spánku jen proto, že po celý život v sobě živil mylnou představu o nároku na nejméně šest nebo sedm hodin zdravého spánku. V deset hodin – a pak znovu v jednu hodinu odpoledne – zašel v naději na krátký spánek do ložnice; i jen zdřímnutí si, pouhá půlhodinka spánku, by mu zachránila život – ale nepovedlo se. Byl unavený k smrti, ale vůbec ne ospalý.

Kolem třetí hodiny odpoledne se rozhodl, že si připraví nějakou instantní polévku. Naplnil čajovou konvici vodou, dal ji vařit a otevřel přihrádku v kredenci, kam ukládal konzervy, koření a pytlíky s různými potravinami, jimiž se živí nejspíš jen kosmonauté a staří lidé – práškové směsi, k nimž stačí jen přidat horkou vodu.

Nějakou chvíli se roztržitě probíral různými konzervami a krabičkami, a pak do kredence jen tak zíral – jako kdyby čekal, že se mu nějakým kouzlem zjeví ty pytlíky s polévkami. Jenomže nic takového se nestalo. Znovu tedy prohrabal celou poličku – víceméně v ní provedl inventuru. Potom opět jen tak do kredence civěl s výrazem roztěkaného zmatku, který se mu v obličeji – aniž si to uvědomoval – v poslední době objevoval stále častěji.

Když začala konvice pískat, odstavil ji na jeden ze zadních hořáků a dál zíral do kredence. Pomalu mu začalo docházet, že poslední polévku z pytlíku nejspíš snědl už včera nebo předevčírem, i když si na to nedokázal vzpomenout.

„No a divíte se?“ otázal se krabiček a konzerv v poličce. „Jsem tak utahaný, že si nevzpomenu, ani jak se jmenuji.“

Ale vzpomeneš, pomyslel si. Jmenuješ se přece León Rudoch. No vida.

I když to vlastně vůbec nebylo k smíchu, přesto se nepatrně usmál. Zašel do koupelny, učesal se a sešel do přízemí. Audie Murphy proniká na nepřátelské území, aby získal proviant, pomyslel si. Úkol číslo jedna: opatřit pytlík instantní kuřecí polévky a krabici předvařené rýže. Pokud se tento úkol ukáže být nesplnitelný, přejít plynule na splnění úkolu číslo dvě: opatřit hovězí polévku s nudlemi. Je mi jasné, že se jedná o navýsost nebezpečné poslání, ale –

„– ale nejlepší bude, když se pokusím splnit úkol úplně sám,“ dokončil, když vyšel před dům.

Kolem právě šla stará paní Perrinová – vrhla na Ralfa zvědavý pohled, ale neřekla nic. Ralf chvíli čekal, až se stařenka vzdálí – neměl to odpoledne náladu na žádné hovory a už vůbec ne na hovor s paní Perrinovou, která i přes svých dvaaosmdesát let stále ještě nacházela potěšení v docházce do zaměstnání na Parris Island. Předstíral, že si prohlíží pavučinu pod okapem verandy, a když se dostala do vzdálenosti, kterou posoudil jako bezpečnou, vyrazil přes silnici do obchodu Reneta. A právě tam měly toho dne začít opravdové trable.

6

Když vcházel do krámu, pořád ještě si v hlavě přehrával průběh svého neúspěšného pokusu s odložením spánku a přemítal, zda všechny ty rady v odborných publikacích vlastně nepředstavují jen na hlavu postavené verze lidových moudrostí, jež jsou mu tak ochotně ze všech stran poskytovány. Bylo to dost nepříjemné pomyšlení. Horší je, že něco mu sugerovalo – nějaká síla, která nejspíš řídí celé to jeho pomalé mučení – myšlenku ještě mnohem nepříjemnější: Máš prostě takové okno pro spánek, Ralfe. Není už tak velké jako kdysi a navíc se každým týdnem zmenšuje – ale měl bys být vděčný, že vůbec existuje, protože i takové malé okno je lepší než vůbec žádné. Však už si to také začínáš pomalu uvědomovat, viď?

„Ano,“ zamumlal Ralf, když se uličkou blížil k polici s jasně červenými krabicemi instantních polévek. „Až moc rychle si to začínám uvědomovat.“

Za pultem stála Sue a usmívala se na něj. „Ralfe, vy musíte mít v bance uloženou spoustu peněz,“ řekla.

„Co to?“ Ralf se ani neotočil; prohlížel si právě červené krabice. Tahle je cibulová… tahle hrášková… hovězí s nudlemi… kde sakra mají tu kuřecí s rýží?

„Maminka vždycky říkala, že lidi, co si povídají pro sebe, mají – ach, proboha!“

Ralf byl chvíli přesvědčen, že řekla jen něco, co je teď příliš složité pro jeho znavený mozek, který to nedokáže okamžitě pochopit; něco o tom, že lidé, co si povídají pro sebe, najdou Boha. Pak ale vykřikla. Právě se skláněl ke krabicím na spodní polici, a ten výkřik ho postavil do pozoru tak rychle, až mu zapraskalo v kolenou. Otočil se ke dveřím krámu, loktem narazil na horní polici s polévkami a několik červených krabic srazil do uličky před sebe.

„Sue? Co se děje?“

Sue mu nevěnovala pozornost. Zírala vytřeštěnýma hnědýma očima skrze zasklené dveře ven na ulici, sevřené pěstičky přitisknuté na rtech. „Ach, bože, koukněte na tu krev!“ vyrazila ze sebe přidušeně.

Ralf dokončil obrat, shodil pár dalších krabic s polévkami a vyhlédl přes špinavé okno výlohy Renety na ulici. Co tam spatřil, mu okamžitě vyrazilo dech – a trvalo mu nejméně pět vteřin, než mu došlo, že tou zakrvavenou a zbědovanou ženou, klopýtající ke dveřím krámu, je Helena Deepneauová. Ralf vždy považoval Helenu za nejkrásnější ženu v západní části města – teď ale vypadala příšerně. Jedno oko úplně zanikalo v otoku, na levém spánku měla otevřenou ránu, naběhlé rty a tváře měla pokryté krví. Krev jí tekla i z nosu. Vrávorala přes malé parkoviště ke dveřím obchodu jako nějaký opilec; zdravým okem nejspíš neviděla nic – jen tak zíralo do prázdna.

Ovšem ještě děsivější než její vzezření byl způsob, jakým držela malou Natálii. Plačící a vyděšené dítě jí viselo pod paží na boku – nesla ji asi stejným způsobem, jakým před deseti nebo dvanácti roky nejspíš nosila knihy na střední školu.

„Kriste pane, vždyť to dítě upustí,“ zaječela Sue, ale i když to měla ke dveřím mnohem blíž než Ralf, vůbec se nepohnula– jen dál stála na místě s rukama přitisknutýma k obličeji a vytřeštěným zrakem.

Ralf náhle už necítil únavu. Prolétl uličkou, rozrazil dveře a vyběhl na ulici. Stačil doběhnout právě včas, aby zachytil Helenu, která bokem narazila na skříň s mraženým zbožím – naštěstí ne tím, kde držela Natálii.

„Heleno,“ vykřikl. „Proboha, Heleno, co se ti stalo?“

„Éé?“ opáčila se zvláštní, dutou zvědavostí v hlase ničím nepřipomínajícím hlas veselé mladé ženy, s níž občas chodil do kina na jejího zbožňovaného Mela Gibsona. Pohlédla na něj zdravým okem – spatřil v něm onu stejnou tupou zvědavost, která jí zazněla z hlasu. Nejspíš si vůbec neuvědomovala, kdo je, kde se to ocitla, co se stalo či kdy se to stalo. „Éé? Ral? Co?“

Dítě jí začínalo padat. Ralf pustil Helenu, chňapl po Natálii a podařilo se mu ji zachytit za kšandičku dupaček. Natálie plakala, mávala ručičkama a zírala na něj svými velkými tmavomodrými kukadly. Stačil jí vsunout druhou ruku mezi nožičky zlomek vteřiny před tím, než se přetrhla kšandička, za kterou ji chytil. Plačící dítě mu chvíli balancovalo na ruce jako gymnastka na kladině, a Ralf cítil i přes nepromokavé kalhotky, jak má plenky mokré a plné. Pak ji chytil i druhou rukou a přitiskl si ji na prsa. Srdce mu zběsile bušilo, a i když teď držel dítě pevně a bezpečně v náručí, nedokázal se zbavit představy hlavičky dítěte, dopadající s děsivým křupnutím na dláždění chodníku.

„Ha? Éé? Ral?“ vyrazila ze sebe Helena. Spatřila Natálii v jeho náručí a pohled se jí trochu zaostřil. Natáhla ruce k dítěti – a Natálie v Ralfově náručí svýma buclatýma ručkama její gesto opětovala. Pak se Helena zapotácela, narazila na stěnu budovy; jednou nohou klopýtla o druhou (Ralf spatřil šmouhy krve na jejích bílých teniskách; bylo zvláštní, jak všechno najednou dostalo zářivé barvy, jak se celý svět opět vynořil z toho šedivého závoje, alespoň dočasně), couvla o krok a určitě by se svalila do obchodu, kdyby se právě v ten okamžik Sue konečně neodhodlala zasáhnout. Zapřela pootevřené dveře zevnitř, takže Helena na ně nalehla; stála tam teď jako opilec opírající se o kandelábr lucerny.

„Rale?“ Pohled měla už poněkud zaostřený – Ralf jí teď v očích viděl spíš nedůvěřivost než zvědavost. Nadechla se a pokusila vyslovit oteklými rty srozumitelnou větu. „Dej. Dej mi mý děcko. Děck-ko. Dej mi… Nat-ii.“

„Teď ne, Heleno,“ řekl Ralf. „Nejseš teď zrovna pevná v kramflíkách.“ Sue pořád ještě držela dveře tak, aby Helena nemohla upadnout.

V obličeji měla smrtelnou bledost a v očích slzy.

„Pojď sem,“ řekl Ralf. „Podrž ji.“

„Nemůžu,“ řekla se vzlyknutím. „Vona je celá zkr-zkr-zkrvavená!“

„Přestaň, proboha! Vždyť to je Helena! Helena Deepneauová odvedle!“ Ale i když to Sue nepochybně věděla, dokázala se pohnout až po vyslovení toho jména. Proklouzla kolem pootevřených dveří, a když Helena opět zavrávorala, Sue jí položila paži na ramena a pevně ji sevřela. V obličeji Heleny setrvával výraz překvapení a nedůvěřivosti. Pro Ralfa bylo najednou velice obtížné dívat se na ni. Dělalo se mu špatně od žaludku.

„Ralfe? Co se stalo? Nějaká bouračka?“

Otočil se; na konci parkoviště spatřil Billa McGoverna. Měl na sobě jednu ze svých parádních modrých košil s puky od žehličky na rukávech, a rukou s dlouhými prsty si zastiňoval oči před sluncem. Vypadal divně, jakoby obnaženě – ale Ralf neměl čas zamýšlet se nad tím; dělo se toho teď moc najednou.

„Žádná bouračka,“ řekl. „Někdo ji zmlátil. Na, vezmi to dítě.“ Podával Natálii McGovernovi; ten nejprve ucukl, ale pak dítě převzal.

Natálie se okamžitě znovu rozplakala. McGovern ji držel v natažených pažích před tělem a vypadal jako člověk, kterému právě dali do ruky pytlík až po okraj plný zvratků. Za ním se začali zastavovat lidé, hlavně kluci v baseballových dresech, vracející se právě z odpoledního tréninku na hřišti za rohem. Zírali na potlučený a zkrvavený obličej Heleny s jakousi nepříjemnou dychtivostí; Ralf se přistihl, že musí myslet na onu epizodu z Bible, kdy se Noe opil – na hodné syny, odvracející se od nahého starce ležícího na zemi, a na nehodného syna, který se díval…

Jemně od Sue převzal Helenu. Ta na něj opět pohlédla zdravým okem a vyslovila jeho jméno – tentokrát již zřetelněji. Vděčnost, kterou Ralf rozeznal v onom zastřeném hlase, mu až vehnala do očí slzy.

„Sue – vezmi si tu malou. Bill to nezvládá.“

Vzala si holčičku; jemně a zkušeně si ji položila do náruče. McGovern ji obdařil vděčným pohledem – a Ralf si náhle uvědomil, proč se mu zdálo, že na něm není něco v pořádku. McGovern totiž neměl na hlavě svůj slamák – a ten tvořil stejně neodmyslitelnou součást jeho osoby (alespoň přes léto) jako tuková bulka u kořene jeho nosu.

„Hele, pane, co se tady stalo?“ zeptal se jeden z kluků.

„Nic, co by tě mohlo zajímat,“ odpověděl Ralf.

„Vypadá, jako kdyby si rozdala pár kol s Riddickem Bowem.“

„To spíš s Tysonem,“ řekl druhý kluk – a ač je to neuvěřitelné, ozval se smích.

„Zmizte vocaď!“ zařval na ně Ralf, náhle rozzuřený. „Hleďte si svýho!“ Couvli o pár kroků, ale nikdo z nich neodešel. Fascinovala je krev – krev skutečná, ne z televizní obrazovky.

„Heleno, budeš moci jít?“

„Ano,“ řekla. „Fkufim… Zkusím to.“

Opatrně ji kolem dveří vedl dovnitř. Pohybovala se pomalu, vlekla za sebou nohy jako stará bába. Z pórů těla jí stoupal kyselý pach potu a adrenalinu, a Ralfovi se znovu začal zvedat žaludek. Nebylo to ani tak tím pachem, to jistě ne – spíš šlo o to, že si tuto Helenu nedokázal nijak spojit s čipernou a příjemně sexy ženou, s níž si včera povídal, zatímco ona přitom přesazovala květiny v truhlících na oknech svého domu.

Ralf si náhle ve spojitosti se včerejškem vzpomněl ještě na něco jiného. Helena včera na sobě měla modré šortky, dost krátké – a on si povšiml, že má na nohách několik modřin, velkou nažloutlou podlitinu na levém stehnu a čerstvější, tmavší skvrnu na pravém lýtku.

Vedl Helenu do kumbálu za pokladnou. Pohlédl do vypouklého zrcadla v rohu místnosti, instalovaného kvůli zlodějům, a spatřil McGoverna, jak drží Sue dveře.

„Zamkni ty dveře,“ řekl přes rameno.

„Hele, Ralfe, já přece nemůžu –“

„Jenom na chvíli,“ řekl Ralf. „Prosím.“

„No… tak dobře. Tak jo.“

Když ukládal Helenu do plastikového křesla za pultem, zaslechl cvaknutí zámku ve dveřích. Zvedl telefonní sluchátko a vyťukal 911. Než ale na druhé straně stačil telefon zazvonit, stiskla zkrvavenou rukou šedivé tlačítko, kterým se přerušuje spojení.

„Ne… Rale.“ S obtížemi polkla a řekla: „Nevolej.“

„Ale ano,“ řekl Ralf. „Budu volat.“

Teď se jí v oku objevil strach – jednoznačně a pouze strach.

„Ne,“ řekla. „Ralfe, prosím tě. Nevolej.“ Hleděla teď za něj a znovu natahovala paže. Ta míra pokory a prosby v jejím zbědovaném obličeji ho děsila.

„Ralfe?“ zeptala se Sue. „Chce to dítě.“

„Já vím. Dej jí ho.“

Sue podala Natálii Heleně a Ralf se díval, jak holčička – může už jí být tak něco přes rok, pomyslel si – klade matce ručičky kolem krku a schovává si obličejíček na její rameno. Helena ji líbala na hlavičku. Bylo vidět, že jí to působí bolest, ale líbala ji znovu a znovu. Jak na ně Ralf shlížel, zahlédl na Helenině šíji šmouhy zaschlé krve, připomínající špínu. Opět pocítil, jak se v něm zvedá vztek.

„To ti udělal Ed, viď?“ zeptal se. Jistěže ano – kdyby ji zmlátil někdo cizí, určitě by se mu teď nepokoušela zabránit, aby zavolal na policii. Zeptat se ale musel.

„Ano,“ řekla. Spíš jen vydechla – jako kdyby šeptala do jemných vlásků své dcery nějaké tajemství. „Ano, udělal mi to Ed. Ale policii zavolat nemůžeš.“ Podívala se na něj pohledem plným strachu a zoufalství.

„Ralfe, prosím, nevolej policii. Nesnesla bych pomyšlení na to, že táta Natálie sedí ve vězení za… za…“

Propukla v pláč. Natálie chvíli na maminku legračně poulila oči, a pak se rozplakala také.

7

„Ralfe?“ zeptal se McGovern váhavě. „Neměl bych jí dát Tylenol – nebo něco podobného?“

„Raději ne,“ řekl. „Nevíme, co s ní vlastně je, třeba má nějaké vážnější zranění.“ Sklo výlohy jako by ho přitahovalo; sice vůbec nechtěl vidět – a doufal, že neuvidí –, co se děje na jeho druhé straně, ale nešlo to: po celé šířce výlohy, až k místu, kde stála chladnička, se táhla řada dychtivých obličejů. Pár lidí si dokonce ze strany zakrývalo dlaněmi obličeje, aby jim ve výhledu nebránilo zrcadlící se sklo výlohy.

„Hele, lidi – tak co provedem teďka?“ zeptala se Sue. Hleděla na zvědavce a nervózně si popotahovala lem pracovní zástěry s označením firmy, kterou museli zaměstnanci nosit. „Jestli se šéf nějak dozví, že jsem v pracovní době zamkla dveře, tak nejspíš přijdu o práci.“

Helena ho chytila za ruku. „Prosím, Ralfe,“ řekla znovu; tentokrát z naběhlých rtů vyšlo pouze Posím Rafe. „Nevolej nikam.“

Ralf na ni nerozhodně hleděl. Za život už viděl spousty zbitých ženských; některé z nich byly dokonce potlučené ještě mnohem víc než teď Helena – těch ale zas tak mnoho nebylo. Ale nikdy mu to nepřipadlo tak hluboce skličující jako právě teď. Jeho životní hodnoty se formovaly v době, kdy panovalo všeobecné přesvědčení, že co se mezi manželi děje za zavřenými dveřmi jejich manželství, představuje jen a výlučně jejich záležitost – a za ty zavřené dveře patřili jak muži rozdávající rány pěstí, tak ženy sekající ostrým jazykem. Člověk nemohl nikomu nařizovat, jak se má chovat, a pokud se pletl do záležitostí jiných – i třeba s těmi nejlepšími úmysly –, až moc často si jen dokázal z přátel nadělat nepřátele.

Pak si ale znovu připomněl způsob, jakým Helena vlekla Natálii, když se potácela přes parkoviště; visela jí na boku jako nějaký hadr. Kdyby ji upustila na parkovišti nebo když přecházela Harris Avenue, ani by si to nejspíš neuvědomila. Ralf byl přesvědčen, že musel zapracovat nějaký základní instinkt, který Helenu přiměl vzít dcerku s sebou. Nechtěla ji nechat napospas muži, který ji zřídil tak příšerně, že teď vidí jen na jedno oko a dokáže ze sebe huhlavě vydávat jen nesouvislé slabiky.

Připomněl si zároveň i něco jiného – něco týkajícího se prvních dní po smrti Carolyn. Byl tehdy až překvapen hloubkou zármutku, který pociťoval – na její smrt byl přece připraven; mimoto byl přesvědčen, že si větší část truchlení odbyl ještě za jejího života – a tak mu poslední náležitosti, které bylo v souvislosti s její smrtí třeba zajistit, připadaly trapné a zbytečné. Do pohřebního ústavu Brookings-Smith ještě zavolat dokázal – ale byla to právě Helena, která vyzvedla z redakce místních novin formulář smutečního oznámení a pomohla mu ho vyplnit; právě Helena s ním šla vybrat rakev (McGovern, kterého smrt a vše kolem ní děsilo, se tenkrát někam ztratil); a právě Helena mu pomohla vybrat hlavní věnec a stuhu s nápisem Milované ženě. Helena pochopitelně zorganizovala i malou pohřební hostinu, zajistila chlebíčky z Frankova lahůdkářství, stejně jako piva a limonády z Renety.