Stephen King a Peter Straub

TALISMAN

Copyright © 1984 by Stephen King and Peter Straub

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: The Talisman

Translation © Linda Bartošková, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-440-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-441-3 (mobi)

Tato kniha je pro

Ruth Kingovou a Elvenu Straubovou

No, a když jsme se s Tomem došplhali na vršek kopce, podívali jsme se dolů na městečko a viděli tři nebo čtyři světýlka, snad tam někdo stonal; a hvězdičky nad námi tak krásně svítily; a dole u města tekla řeka široká skoro dva kilometry a děsně tichá a mohutná. (překlad František Gel, Albatros, Praha 1954)

Mark Twain: Dobrodružství Huckleberryho Finna

Moje nové šaty byly hrozně ukoptěné a zablácené a já byl unavený jako pes. (překlad František Gel, Albatros, Praha 1954)

Mark Twain: Dobrodružství Huckleberryho Finna

ČÁST I.

Jack práskne do bot

1

Hotel Alhambra v zahradách

1

Bylo 15. září 1981 a chlapec, který se jmenoval Jack Sawyer, stál s rukama v kapsách na břehu těsně u vody a díval se na klidný Atlantik. Bylo mu dvanáct let, ale na svůj věk byl velký. Mořský větřík mu shrnoval z pěkného hladkého čela hnědé vlasy, možná trochu přerostlé. Stál tam plný zmatených a bolestných pocitů, se kterými žil poslední tři měsíce – od chvíle, kdy matka zamkla jejich dům na Rodeo Drive v Los Angeles a jako smršť se chopila nábytku, šeků a realitních agentů a pronajala byt na Central Park West. Z bytu pak utekli do tichého letoviska zde na kousku pobřeží, které patřilo New Hampshiru. Z Jackova života zmizel jak řád, tak pravidelnost. Připadalo mu, že život je proměnlivý a neovladatelný jako vlny, které se před ním vzdouvaly. Máma ho stěhovala světem a vláčela ho z místa na místo. Ale co pohánělo mámu?

Máma utíkala a utíkala.

Jack se otočil a zahleděl se na prázdnou pláž nejdřív doleva, pak doprava. Nalevo se nacházel Radostný svět Arkádie, zábavní park, kde to hučelo a vřískalo na plné obrátky od květnového Dne obětí války až po Den práce v září. Dnes byl park prázdný a tichý jako srdce mezi dvěma údery. Horská dráha se rýsovala proti jednolité šedi zataženého nebe jako lešení, podpěry a příčníky vypadaly jako tahy nakreslené uhlem. Tam měl Jack nového kamaráda Speedyho Parkera, ale chlapec teď na něho myslet nemohl. Napravo o kus dál stál na břehu hotel Alhambra v zahradách – a právě tam ho myšlenky neustále táhly. V den, kdy do hotelu přijeli, měl Jack na okamžik dojem, že nad střechou s vikýři a mansardami vidí duhu. Jakési znamení, příslib lepších zítřků. Ale žádná duha to nebyla. Na střeše stála korouhvička, zmítaná bočním větrem sem a tam. Jack vystoupil z pronajatého auta, nechal bez povšimnutí matčinu nevyslovenou prosbu, aby něco udělal se zavazadly, a zahleděl se vzhůru. Nad točícím se mosazným kohoutem viselo jen prázdné nebe.

„Otevři kufr a vezmi nám tašky, synáčku,“ zavolala na něj. „Tahle zlomená stará herečka nás chce ubytovat a obrátit do sebe panáka.“

„Suché martini,“ řekl Jack.

„Měl jsi odpovědět ‚nejsi tak stará‘.“ Namáhavě se zvedala ze sedadla.

„Nejsi tak stará.“

Věnovala mu zářivý úsměv – záblesk té dávné pyšné Lily Cavanaughové Sawyerové, která po dvacet let kralovala béčkovým filmům. Narovnala záda. „Tady to bude fajn, Jacky,“ řekla. „Tady bude všechno v pohodě. Tohle je dobré místo.“

Nad střechou hotelu proplachtil racek a Jack měl na okamžik zneklidňující dojem, že korouhvička vzlétla.

„Na chvíli budeme mít od telefonů pokoj, je to tak?“

„Jasně,“ řekl tehdy Jack. Máma se potřebovala schovat před strýcem Morganem, už se nechtěla s obchodním partnerem svého mrtvého manžela dohadovat, toužila zalézt si do postele se suchým martini a přetáhnout si deku přes hlavu…

Mami, co je to s tebou?

Všude bylo tolik smrti, celý svět byl z poloviny tvořen smrtí. Racek nad nimi zakřičel.

„Vzhůru, chlapče,“ řekla matka. „Pojďme do tohoto skvělého a úžasného podniku.“

Jack si tehdy pomyslel: Ještěže nám vždycky může pomoct strýc Tommy, kdyby bylo nejhůř.

Jenže strýc Tommy byl v tu chvíli mrtvý. Ta zpráva však stále ještě čekala na druhém konci spousty telefonních drátů.

2

Hotel Alhambra se tyčil nad vodou jako viktoriánská hromada gigantických žulových kvádrů, které působily dojmem, že vyrůstají přímo z plochého mysu – žulové klíční kosti trčící z těch několika mil mořského pobřeží, které patřilo New Hampshiru. Elegantní zahrady na straně přivrácené k moři byly z Jackova místa na břehu sotva vidět – odsud to byl jen tmavě zelený pruh živého plotu, nic víc. Mosazný kohout se rýsoval proti nebi a pohupoval se mezi západem a severozápadem. Pamětní deska v hale oznamovala, že právě tady v roce 1838 uspořádala Severní metodistická konference první velké aboliční shromáždění v Nové Anglii. Daniel Webster pronesl ohnivý, strhující proslov. Na pamětní desce byla zaznamenána tehdejší Websterova slova: „Dneškem počínaje budiž známo, že instituce otroctví v Americe začala churavět a musí brzy zemřít ve všech našich státech a teritoriálních územích.“

3

Tak sem tedy minulý týden přijeli, a tím ukončili několik horečných měsíců, které strávili v New Yorku. V městečku Arcadia Beach nevyskakovali z aut žádní právníci najatí Morganem Sloatem a nemávali papíry, které musíte okamžitě podepsat, paní Sawyerová, abychom je mohli podat k soudu. V Arcadia Beach nevyzváněly telefony od poledne až do tří ráno (strýc Morgan zřejmě zapomněl, že se obyvatelé Central Park West v New Yorku neřídí kalifornským časem). Telefony v Arcadia Beach vlastně nevyzváněly vůbec.

Když vjížděli do tohoto maličkého letoviska, s matkou za volantem se soustředěně přimhouřenýma očima, Jack zahlédl v ulicích jenom jednoho člověka – bláznivého staříka, který po chodníku postrkoval prázdný nákupní vozík. Nad nimi viselo pusté šedivé nebe, to tísnivé nebe. Největší rozdíl oproti New Yorku tkvěl v tom, že tu byl neustále slyšet pouze vítr fičící pustými ulicemi, jež vypadaly příliš široké, když jimi neprojížděla žádná auta. Obchody byly prázdné a ve výkladních skříních měly cedule, které oznamovaly OTEVŘENO POUZE O VÍKENDU, nebo dokonce NA SHLEDANOU V ČERVNU! Na ulici před hotelem Alhambra byla stovka volných parkovacích míst a stolky v nedaleké čajovně zely prázdnotou.

A prázdnými ulicemi tlačili nákupní vozíky ošuntělí staří blázni.

„V tomhle zábavním hnízdečku jsem strávila nejhezčí tři týdny v životě,“ říkala mu Lily, když projížděla kolem osamělého staříka (Jack viděl, že se otočil a hleděl za nimi polekaným, podezíravým pohledem – cosi mumlal, ale Jack nepoznal co), a pak zabočila na točitou příjezdovou cestu, jež vedla zahradami k hotelu.

Kvůli tomuhle spakovali všechny nezbytné věci do kufrů, pytlů a igelitových nákupních tašek, otočili klíčem v zámku dveří od bytu (a nevšímali si řinčení telefonu, které tou klíčovou dírkou pronikalo a pronásledovalo je až na chodbu). Kvůli tomuhle naládovali kufr, na zadní sedadlo auta z půjčovny poskládali hromadu přeplněných krabic a tašek a celé hodiny se vlekli na sever po silnici Henry Hudson Parkway. Pak spoustu dalších hodin uháněli po dálnici I-95 – protože Lily Cavanaughová Sawyerová tu kdysi bývala šťastná. V roce 1968, rok předtím, než se Jack narodil, byla Lily nominována na Oscara za roli ve filmu Blaze. Byl to film lepší než většina ostatních, v nichž Lily hrála, a mohla v něm předvést mnohem bohatší talent, než jaký nabízely její obvyklé role zkažených holek. Nikdo nečekal, že Lily cenu získá, Lily nejméně ze všech. Ale obvyklé klišé o tom, že získat nominaci je skutečná pocta, u Lily platilo – opravdu se cítila poctěná, hluboce a upřímně, a na oslavu tohoto okamžiku skutečného profesního uznání ji Phil Sawyer moudře vzal na tři týdny na opačnou stranu kontinentu, do hotelu Alhambra v zahradách, kde sledovali předávání Oscarů z postele při popíjení šampaňského. (Kdyby byl Jack starší a napadlo ho se nad tím zadumat, možná by provedl nezbytné výpočty a zjistil, že v Alhambře vzalo počátek jeho esenciální bytí.)

Když moderátor přečetl nominace v kategorii ženský herecký výkon ve vedlejší roli, Lily na Phila zavrčela: „Jestli to vyhraju a nebudu tam, zaskáču ti na hrudníku opičáka v jehlových podpatcích.“

Jenže zvítězila Ruth Gordonová a Lily jen prohlásila: „Jasně, zaslouží si to, je to skvělá holka.“ A okamžitě dloubla manžela do prsou: „Příště bys mi měl sehnat další takovou roli, ty frajere agentská.“

Žádné další podobné role nebyly. Lilyina poslední role, kterou dostala dva roky po Philově smrti, byla cynická vysloužilá prostitutka ve filmu Maniaci na motorkách (Motorcycle Maniacs).

Právě tuhle dobu si Lily připomínala, to Jack věděl, když z kufru a ze zadního sedadla tahal zavazadla. Nákupní taška od D’Agostina se roztrhla přímo přes velké D’AG a na ostatní věci v kufru se vyhrnuly sbalené ponožky, rozsypané fotografie, šachové figurky i se šachovnicí a komiksy. Jackovi se podařilo většinu nacpat do jiných tašek. Lily pomalu stoupala po schodech do hotelu a přitahovala se za zábradlí jako stará paní. „Najdu nosiče,“ řekla, aniž se otočila.

Jack se narovnal nad bachratými kabelami a znovu se zadíval na nebe, kde před chvílí s takovou jistotou viděl duhu. Žádná duha tam nebyla, jenom to skličující, ubíhající nebe.

Když tu najednou:

„Pojď ke mně,“ pronesl za ním tichý, ale naprosto zřetelný hlas.

„Cože?“ zeptal se Jack a otočil se. Před ním se prostíraly prázdné zahrady a příjezdová cesta.

„Ano?“ ozvala se matka. Vypadala jako postižená ischiasem, jak se tak hrbila nad klikou velikých dřevěných dveří.

„Spletl jsem se,“ řekl. Nezazněl žádný hlas, nebyla žádná duha. Na obojí zapomněl a podíval se nahoru na matku, která zápasila s obrovskými dveřmi. „Vydrž, pomůžu ti,“ zavolal, začal klopýtat po schodech a při tom nemotorně vlekl velký kufr a k tomu naditý papírový pytel plný svetrů.

4

Než Jack potkal Speedyho Parkera, trávil dny v hotelu jako spící pes bez povědomí o čase. Celý život mu tehdy připadal jako sen plný stínů a nevysvětlitelných přeměn. Dokonce i hrozná zpráva o strýci Tommym, která k nim předchozího večera doputovala po telefonních drátech, ho neprobudila úplně, i když byla otřesná. Kdyby byl Jack mystik, možná by ho napadlo, že se ho zmocnily jiné síly, jež převzaly vládu nad jeho i matčiným životem. Jack Sawyer byl ve dvanácti letech bytost, která potřebovala něco dělat, a nečinnost tehdejších dnů utopených v tichu ho po rušném Manhattanu kdesi hluboko v nitru znepokojovala a mátla.

Jack zjistil, že stojí na břehu moře a přitom si vůbec nevzpomíná, jak se tam dostal a co tam vůbec dělá. Nejspíš smutně vzpomínal na strýce Tommyho, ale připadalo mu, že hlava usnula a nechala zbytek těla, aby se o sebe staral sám. Nedokázal se soustředit ani tak dlouho, aby pochopil zápletku sitcomů, na které se s Lily večer dívali, natož aby udržel v hlavě složitější děje z knížky.

„Jsi unavený ze všeho toho stěhování,“ usoudila matka, zhluboka potáhla z cigarety a skrz kouř na něj upřela přimhouřené oči. „Stačí, aby sis na chvíli odpočinul, Jacky. Tady je nám dobře. Budeme si tu užívat, dokud to půjde.“

Bob Newhart na obrazovce vybarvené trochu moc do červena si zadumaně prohlížel střevíc, který držel v pravé ruce.

„Přesně to já dělám, Jacky.“ Usmála se na něj. „Odpočívám a užívám si to.“

Koukl na hodinky. Seděli před televizí dvě hodiny a on si nemohl vzpomenout, co dávali před tímto pořadem.

Jack už se zvedal, že si půjde lehnout, když zazvonil telefon. Milý strýc Morgan Sloat je přece jen našel. Jeho zprávy nikdy nebyly dobré, ale tentokrát to byla pecka i podle jeho měřítek. Jack stál uprostřed pokoje, sledoval, jak z matčiny tváře vyprchává barva, až je bílá jako křída. Rukou zabloudila ke krku, na němž se za posledních několik měsíců objevily nové vrásky, a lehce ji stiskla. Nevypravila ze sebe ani slovo, až nakonec zašeptala: „Děkuji ti, Morgane,“ a zavěsila. Pak se otočila k Jackovi a vypadala ještě starší a nemocnější než jindy.

„Teď budeš muset být silný, Jacky, ano?“

Necítil se silný.

Vzala ho tedy za ruku a pověděla mu to.

„Strýce Tommyho dnes odpoledne přejelo neznámé auto, Jacku.“

Vyjekl, jako by mu někdo vyrazil vzduch z plic.

„Přecházel La Cienega Boulevard a vrazila do něj dodávka. Mají svědka, ten tvrdí, že auto bylo černé a na boku mělo nápis MLADÝ DIVOCH, ale to bylo… To bylo všechno.“

Lily se rozplakala. Za chvilku se rozplakal i Jack a skoro ho to překvapilo. To všechno se stalo před třemi dny, ale Jackovi to připadalo jako celá věčnost.

5

Dne 15. září 1981 stál malý Jack Sawyer na pusté pláži před hotelem, který vypadal jako hrad z románu sira Waltera Scotta, a hleděl na klidnou vodní hladinu. Bylo mu do breku, ale slzy se nechtěly spustit. Byl obklopen smrtí – smrt tvořila půlku světa, v němž nebyly žádné duhy. Dodávka MLADÝ DIVOCH odstranila strýce Tommyho ze světa. Strýce Tommyho, který umřel v L. A., strašně daleko od východního pobřeží, kam ve skutečnosti patřil, což věděl i kluk jako Jack. Muž, který bez kravaty nevyrazil ani na rostbífový sendvič u Arbyho, neměl na západním pobřeží vůbec co pohledávat.

Otec byl mrtvý, strýc Tommy byl mrtvý, jeho matka možná umírala. Cítil smrt i tady, v Arcadia Beach, kde promlouvala z telefonů hlasem strýce Morgana. Nebylo v tom nic tak laciného nebo prvoplánového jako melancholická nálada letního hotelu mimo sezonu, kde člověk neustále naráží na duchy dávných prázdnin. Vypadalo to, jako by všechno bylo smrtí přímo nasáklé coby pachem přinášeným mořským větrem. Bál se… a bál se už dlouho. Když se ocitl tady, kde vládlo takové ticho, jen mu to pomohlo uvědomit si, že to klidně mohla být Smrt, kdo celou cestu z New Yorku po dálnici I-95 mhouřil oči před cigaretovým kouřem a chtěl po něm, aby v rádiu naladil nějaký svižný jazz.

Vzpomínal si – matně –, jak mu otec říkal, že se narodil se starou duší, ale teď mu stará nepřipadala. V tuto chvíli mu jeho duše připadala hodně mladá. Vystrašená, pomyslel si. Strašně se bojím. Tady končí svět, je to tak?

Šedé nebe nad hlavou křižovali racci. Ticho bylo stejně šedé jako nebe – a stejně smrtící jako prohlubující se kruhy pod máminýma očima.

6

Když se po kdovíkolika dnech bezduchého bloumání časem zatoulal do Radostného světa a tam se setkal s Lesterem Speedym Parkerem, ten pasivní pocit, že je „na čekačce“, z něho trochu vyprchal. Lester Parker byl černoch s kudrnatými šedivými vlasy a tváře mu brázdily hluboké vrásky. Dnes už po něm ani pes neštěkl, i když toho jako potulný bluesový muzikant v životě hodně dokázal. A ani teď nic zvláštního neříkal. Ale jakmile se Jack bezcílně přiloudal do pasáže Radostného světa, plné heren, a setkal se s pohledem jeho vybledlých očí, ucítil, jak z něho mátožnost opadává. Znovu se stal sám sebou. Jako by se do Jacka z toho starého muže přelil magický proud. Speedy se na něj usmál a řekl: „Hleďme, vypadá to, že mám společnost. Právě k nám vešel putující človíček.“

Byla to pravda, už nebyl „na čekačce“: Ještě před chvilkou mu připadalo, že je obalený cukrovou vatou, ale teď byl volný. Zdálo se mu, že kolem starého muže na okamžik zasvítila svatozář, maličká světelná aura, která zmizela, jakmile Jack mrkl. Teprve v tu chvíli si Jack všiml, že muž drží rukojeť širokého těžkého smetáku.

„Stalo se ti něco, synku?“ Uklízeč si opřel dlaň o bedra a protáhl se v kříži. „Se světem to jde od desíti k pěti, nebo je to s ním lepší?“

„Hm, lepší,“ zamumlal Jack.

„Tak to jsi podle mě přišel na správný místo. Jak ti říkají?“

Putující človíček, řekl Speedy onoho prvního dne, Putující Jack. Opřel své vysoké hranaté tělo o herní automat Skee-Ball a paži omotal kolem násady koštěte, jako by to byla dívka při tanci. Muž, kterého tu vidíš, je Lester Speedy Parker, sám dříve putující muž, synku, ha – to si piš, že Speedy tu cestu znal, všechny cesty znal kdysi dávno za starejch dob. Měl kapelu, Putující Jacku, a hrál blues. Kytarový blues. Pár písní i nahrál, ale nebudu tě trápit otázkama, jestli jsi některou slyšel. Každá slabika zněla vlastním rytmem, každá fráze byla přesná a měla kontrapunkt. Nástrojem Speedyho Parkera teď bylo koště místo kytary, ale stále byl muzikant. Po prvních pěti vteřinách hovoru se Speedym Jack věděl, že tatínkovi, milovníkovi jazzu, by se tenhle chlap okamžitě zalíbil.

Držel se Speedymu v patách následující tři nebo čtyři dny, sledoval ho při práci a vypomáhal, kde mohl. Speedy ho nechal zatloukat hřebíky a osmirkovat nějaké to prkno, které potřebovalo natřít. Tyhle jednoduché úkoly vykonávané podle Speedyho pokynů byly jedinou výukou, které se mu dostávalo, ale cítil se díky nim líp. Jack pochopil, že jeho první dny v Arcadia Beach byly mizerií bez možnosti úniku, ze které ho vysvobodil až jeho nový přítel. Protože Speedy Parker byl přítel, to bylo jisté – dokonce natolik jisté, až to bylo tajemné. Stačilo několik dní od chvíle, kdy Jack ze sebe setřásl omámení (nebo spíš kdy je z něho vyhnal Speedy jediným pohledem svých světlých očí), a Speedy Parker mu byl bližší než kterýkoli jiný kamarád, snad s výjimkou Richarda Sloata, jehož Jack znal téměř od kolébky. A teď, kdy se topil v děsu ze ztráty strýčka Tommyho a strachu z toho, že máma opravdu umírá, ho přitahovala laskavá moudrost starého Speedyho, ke kterému to měl kousek po ulici.

Jacka se znovu zmocnil dávný tísnivý pocit, že ho něco řídí, že s ním někdo manipuluje: jako by jeho i matku přitáhl na tohle opuštěné místo u moře jakýsi dlouhý neviditelný drát.

Chtěli, aby tu byl, i když nevěděl, kdo oni jsou.

Nebo si něco jenom vymýšlel? V duchu viděl shrbeného starce, očividně bláznivého, jak tlačí po chodníku prázdný nákupní vozík a cosi si pro sebe mumlá.

Na nebi zakřičel racek a Jack si slíbil, že se přemůže a promluví si o některých svých pocitech se Speedym Parkerem. I kdyby si Speedy myslel, že je Jack praštěný. I kdyby se Jackovi smál. Nebude se smát, Jack to v hloubi duše věděl. Byli dobří přátelé, protože Jackovi bylo jasné, že starému údržbáři může říct skoro všechno.

Ale stále mu to nešlo. Všechno bylo příliš bláznivé a sám tomu ještě pořádně nerozuměl. Jack se skoro neochotně otočil zády k Radostnému světu a coural se po písku zpátky k hotelu.

2

Trychtýř se otevírá

1

Uplynul další den, ale Jack Sawyer nebyl o nic moudřejší. Celou noc ho trápila hrozná noční můra. Zdálo se mu, že si pro mámu jde jakási nestvůra – zakrslá příšera se znetvořenýma očima a s prohnilou rozměklou kůží. „Tvoje matka je skoro mrtvá, Jacku, volej aleluja,“ zakrákala nestvůra a Jack věděl – jak už to tak člověk ve snu ví –, že je radioaktivní, a že pokud se jí dotkne, umře také. Probudil se promáčený potem a s výkřikem uvázlým v krku. Jen pravidelný hukot příboje mu připomněl, kde je, a trvalo celé hodiny, než znovu dokázal usnout.

Ráno chtěl mámě o tom snu povědět, ale Lily měla mizernou náladu a nebylo jí do řeči, takže se schovávala za oblakem cigaretového dýmu. Teprve když se Jack zvedl pod záminkou, že pro něco skočí do hotelové kavárny, lehce se na něj usmála.

„Popřemýšlej, co chceš dneska k večeři.“

„Jo?“

„Jo. Hlavně žádný fast food. Netáhla jsem se do New Hampshiru až z L. A. jenom proto, abych se otrávila hotdogama.“

„Tak zkusíme nějakou rybárnu v Hampton Beach,“ navrhl Jack.

„Fajn. Tak si běž hrát.“

Tak si běž hrát, pomyslel si Jack trpce, což se mu vůbec nepodobalo. Jasně, mami, hurá hop. Skvělé. Běž si hrát. A s kým asi? Mami, proč tady jsi? Proč jsme tu my oba? Co máš za nemoc? Jak to, že se mnou nechceš mluvit o strýčkovi Tommym? Co má strýc Morgan za lubem? Co…

Otázky, otázky. A všechny úplně nanic, protože tu nebyl nikdo, kdo by na ně odpověděl.

Leda Speedy…

Ale to bylo k smíchu. Jak by mohl starý černoch, se kterým se sotva seznámil, vyřešit nějaký jeho problém?

Jenže pomyšlení na Speedyho Parkera vězelo Jackovi v hlavě, když po dřevěném chodníku zamířil na smutně prázdnou pláž.

2

Tady končí svět, že? napadlo Jacka znovu.

Šedým vzduchem křižovali racci. Kalendář tvrdil, že je stále léto, jenže tady na Arcadia Beach končilo léto v prvním zářijovém týdnu o Dni práce. Ticho tu bylo stejně šedivé jako nebe.

Jack se podíval dolů na svoje kecky a všiml si, že je má umazané jako od dehtu. Plážová špína, pomyslel si. Nějaké znečištění z moře. Netušil, kde do toho šlápl, a znepokojeně couvl od hranice vody.

Racci kroužili vzduchem a křičeli. Jeden z nich zakřičel Jackovi přímo nad hlavou a chlapec uslyšel suché prasknutí, které znělo téměř kovově. Otočil se a stačil zahlédnout, jak racek za mohutného plácání křídel neobratně přistává na hromádce kamení. Racek otáčel hlavou rychlými pohyby skoro jako robot, jako by se chtěl ujistit, že je sám, a pak poskočil k místu, kam na hladký, tvrdě udusaný písek z výšky pustil škebli. Škeble pukla jako vejce a Jack uvnitř zahlédl syrové maso, které sebou ještě škubalo…, nebo to jen zapracovala jeho fantazie.

Tohle vidět nechci.

Ale ještě než se stačil otočit, rackův žlutý zahnutý zobák už maso nabral a natahoval je jako kus gumy, a Jackovi se sevřel žaludek jako slizká pěst. V duchu slyšel, jak ta natahovaná tkáň křičí – cosi nesrozumitelného, jen bolestný jekot hloupého masa.

Znovu se pokusil odvrátit pohled od racka, ale nedokázal to. Racek rozevřel zobák a poskytl Jackovi krátký pohled na špinavě růžový jícen. Mlž se smrskl zpět do své prasklé škeble a racek se na Jacka na chvíli zahleděl – jeho oči byly hrobově černé a potvrzovaly všechny děsivé pravdy: Otcové umírají, matky umírají, strýcové umírají, i když chodili na Yale a vypadali v trojdílném obleku značky Savile Row silní jako bankovní zdi. Možná umírají i děti… a nakonec nejspíš zůstane jenom ten pitomý, bezmyšlenkovitý jekot živého masa.

„Hele,“ řekl Jack nahlas, i když byl přesvědčen, že si jen tak v duchu přemýšlí. „Hele, dej mi pokoj.“

Racek stál nad kořistí a upíral na něj černé oči jako korálky. Pak znovu začal klovat do masa. Chceš trochu, Jacku? Ještě sebou škube! Panečku, je tak čerstvé, že ani neví, že je mrtvé!

Silný žlutý zobák se znovu zasekl do masa a zabral. Táááááh…

Tkáň praskla. Racek švihl hlavou k šedému zářijovému nebi a hrdlo se mu zavlnilo. A znovu se zdálo, že se dívá na Jacka, jak se to děje při pohledu na některé obrázky, jejichž postavy z vás nespouštějí zrak, ať se v místnosti hnete, kam chcete. A ty oči… On ty oči znal.

Najednou zatoužil po mámě – jejích tmavě modrých očích. Nevzpomínal si, že by ji někdy tak zoufale potřeboval, leda když byl úplně maličký. La-la, uslyšel v duchu její zpěv a ten hlas byl jako vítr, hned tu a vzápětí zase tam. La-la, hezky spi, maličký, dám ti buben a housličky, tatínek šel na ně hrát. A tak všelijak podobně. Vzpomínky na kolébání, na matku kouřící jednu cigaretu značky Herbert Tareyon za druhou, možná s pohledem upřeným do scénáře – modrých stránek, tak jim říkala, na to si pamatoval: modré stránky. La-la, Jacky, všechno je fajn. Mám tě ráda, Jacky. Šššš… spinkej. La-la.

Racek se na něj díval.

Jackovi najednou zaplavila hrdlo hrůza jako slaná voda, protože si uvědomil, že se na něj skutečně dívá. Ty černé oči (čí?) ho opravdu viděly. A Jack ten pohled znal.

Rackovi ze zobáku stále visel cár syrového masa. Vsoukal ho do sebe, zatímco se Jack díval. Zobák se podivně rozevřel, jako by se racek uchechtl, o tom nebylo pochyb.

Jack se v tu chvíli otočil a rozběhl se pryč, se sklopenou hlavou a očima pevně zavřenýma, aby zadržel horké slané slzy, kecky se mu bořily do písku, a kdyby bylo možné vystoupat někam nahoru, nahoru co nejvýš, odkud mají výhled jen rackové, člověk by v celém tom šedivém dni viděl jenom chlapce a jeho stopy. Jack Sawyer, dvanáctiletý a osamělý, utíkal zpátky do hotelu, na Speedyho Parkera zapomněl a jeho hlas se skoro ztrácel v slzách a větru, když se snažil vykřičet svůj nesouhlas: Ne… ne… ne.

3

Zadýchaně se zastavil až na konci pláže. Připadalo mu, že má levou stranu žeber až do podpaždí sestehovanou rozpálenou nití. Sedl si na jednu z laviček, které tu město rozmístilo pro staré lidi, a odhrnul si vlasy z očí.

Ovládni se. Jestli seržanta Furyho odvelí na Sekci osm, kdo povede Vyjící komando?

Usmál se a opravdu se mu trochu ulevilo. Odsud, dvacet metrů od vody, vypadalo všechno o něco lépe. Možná to bylo změnou barometrického tlaku, nebo kdovíčím. Co se stalo strýčkovi Tommymu, bylo hrozné, ale Jack se s tím nejspíš nějak vyrovná, naučí se s tím žít. Nakonec přesně tohle řekla jeho máma. Strýc Morgan byl poslední dobou strašně otravný, ale když se to tak vezme, strýc Morgan byl trochu otravný vždycky.

Pokud jde o mámu… no, s tou byla horší potíž, že?

Jak tak seděl na lavičce a špičkou kecky kopal do písku za hranou dřevěného chodníku, napadlo ho, že s mámou by to pořád ještě mohlo dopadnout dobře. Skutečně by to mohlo být dobré, taková možnost určitě existovala. Nikdo se přece ještě jasně nevytasil s Velkým Rakem, že ne? Ne. Kdyby měla rakovinu, určitě by ho sem nevozila, ne? Spíš by vyrazili do Švýcarska, kde by brala studené minerální koupele a cpala se kozlími žlázami nebo něčím takovým. Ona by to rozhodně udělala.

Takže možná…

Jeho pozornost upoutalo jakési tiché šelestění. Podíval se dolů a vykulil oči. Písek kolem nártu tenisky se začal pohybovat. Drobná bílá zrnka klouzala v kroužku o průměru tak na délku prstu. Písek uprostřed toho kroužku se najednou propadl, takže se objevil důlek asi pět centimetrů hluboký. Stěny důlku se také pohybovaly: stále dokola, rychle a proti směru hodinových ručiček.

To není doopravdy, napadlo ho okamžitě, ale srdce znovu zvýšilo tempo. A dech se také zrychlil. To není doopravdy, je to jenom denní snění, nic víc, nebo je v tom písku krab či něco podobného…

Jenže to nebyl krab ani sen – tohle nebylo místo, o kterém sníval, když se nudil nebo se třeba trochu bál, a rozhodně to nebyl žádný krab.

Písek vířil rychleji a vyprahle a suše šustil, až Jackovi připomněl statickou elektřinu a školní pokus, který prováděli loni v hodině přírodovědy s leydenskou láhví. Jenže ještě víc mu ten tichounký zvuk připomínal táhlý šílený kvil, poslední vzdech umírajícího muže.

Další kus písku se propadl a opět začal vířit. Už to nebyl důlek, v písku se objevil trychtýř podobný větrnému raráškovi naruby. Na povrch vyšel světle žlutý obal od žvýkačky, ale písek ho vzápětí zakryl, odhalil, zakryl, znovu odhalil – pokaždé se vynořil o něco víc. Jack dokázal přečíst stále větší kus nápisu, jak se trychtýř rozšiřoval: SV, pak SVĚ, potom SVĚŽÍ D. Trychtýř rostl a písek se znovu shrnul z obalu. Prudký a neurvalý pohyb, jako když nepřátelská ruka strhne deku z ustlané postele. SVĚŽÍ DECH, přečetl si a pak se obal od žvýkačky zatřepotal a vylétl vzhůru.

Písek se točil rychleji a rychleji a zběsile syčel. Hhhhhhaaaaaaaahhhh, vzdychal písek. Jack na něj civěl nejdřív jako uhranutý, ale pak s hrůzou. Písek se rozevíral jako velké temné oko: Bylo to oko racka, který shodil škebli na skálu a pak z ní vytahoval živé maso jako pás gumy.

Hhhhhhaaaaahhhhh, posmívala se mu písečná ústa mrtvolným suchým hlasem. To nebyl hlas, který by Jack slyšel jen ve své hlavě. Jack si zoufale přál, aby mu ten hlas syčel jen v hlavě, jenže byl opravdový. Vyletěly mu falešný zuby, Jacku, když do něho vrazila ta dodávka s nápisem MLADÝ DIVOCH, vyletěly mu z huby, ratata křup! Snobská univerzita ti nepomůže, a když přijede MLADÝ DIVOCH a vyrazí ti falešný zuby, Jacku, musíš se pakovat. A tvoje máma…

Ale to už zase běžel, i když nevěděl kam, neohlížel se, vlasy mu vlály a ve vytřeštěných očích se zračil děs.

4

Jack prošel zšeřelou hotelovou halou, jak mohl nejrychleji. Zdejší atmosféra přímo zakazovala běhání: Panovalo tu ticho jako v knihovně a šedivé světlo, které sem pronikalo vysokými gotickými okny, tlumilo a zastíralo barvy koberců, už beztak vybledlých. Když Jack minul recepci, vyrazil klusem – a přesně tuto vteřinu si vybral shrbený recepční s popelavou pletí, aby se vynořil z klenutého dřevěného průchodu. Nic neřekl, ale jeho věčně zkřivené rty se v koutcích protáhly o další centimetr níž. Jack si připadal, jako by ho nachytali při honičce v kostele. Otřel si rukávem čelo a přinutil se dojít pomalu zbytek cesty k výtahům. Praštil do knoflíku a ucítil, jak se mu pohled zamračeného recepčního vpaluje mezi lopatky. Jack viděl recepčního usmát se za celý týden jenom jednou a to bylo ve chvíli, kdy poznal jeho mámu. Ten úsměv však splňoval pouze minimální požadavky na vlídnost.

„Člověk zřejmě musí být takhle starý, aby si pamatoval Lily Cavanaughovou,“ prohodila k Jackovi, jakmile byli v apartmá sami. Bývaly časy, a nebylo to tak dávno, kdy si ji lidé pamatovali a poznávali ji díky padesátce filmů, které během padesátých a šedesátých let natočila („Královna béček“, tak jí říkali; a ona sama upřesňovala: „Miláček letních kin.“) – ať už ji potkal taxikář, číšník, nebo paní prodávající blůzky u Sakse na Wilshire Boulevard –, a to všechno jí dokázalo zvednout náladu na celé hodiny. A teď se jí ze života vytratila i tato prostá radůstka.

Jack přešlapoval před nehybnými dveřmi od výtahu a v uších mu zněl ten neskutečný a povědomý hlas, který k němu promlouval z vířícího písečného trychtýře. Na vteřinu uviděl, jak Thomas Woodbine, solidní spolehlivý strýček Tommy Woodbine, který měl být jedním z jeho opatrovníků, silnou zdí chránící před trabli a zmatkem, leží zkroucený a mrtvý na La Cienega Boulevardu a jeho zuby se válejí jako popcorn pět metrů daleko ve škarpě. Jack znovu udeřil do výtahového knoflíku.

Tak dělej!

Pak uviděl něco horšího – dva lhostejní muži vlečou do čekajícího auta jeho mámu. Jackovi se najednou chtělo čurat. Připlácl dlaň na ovladač výtahu a shrbený šedivý muž za recepčním pultem nesouhlasně zachrchlal. Jack zaryl hranu druhé dlaně do magického místa těsně pod žaludkem, čímž zmírnil tlak na měchýř. Už slyšel tiché bzučení sjíždějícího výtahu. Zavřel oči, zkřížil nohy. Matka vypadala nejistá, ztracená a zmatená, muži ji strčili do auta snadno, jako by šlo o unavenou kolii. Ale nic takového se ve skutečnosti nedělo, to Jack věděl. Byla to vzpomínka – kousek se jí určitě zapracoval do denních snů – a stalo se to nikoli jeho matce, ale jemu.

Když se mahagonové dveře výtahu rozevřely a odhalily stinné útroby, z nichž vyhlédla jeho vlastní tvář lapená plesnivým odlupujícím se zrcadlem, znovu ho pohltila vzpomínka z doby, kdy mu bylo sedm let, a Jack viděl, jak oči jednoho z mužů zežloutly, ruka druhého se proměňuje v jakýsi pařát, tvrdý a nelidský… Jack vskočil do výtahu, jako by ho píchl vidličkou.

Nic z toho nebyla pravda: Denní sny nebyly pravda, Jack neviděl, že by oči nějakého muže měnily barvu z modré na žlutou, a jeho mámě bylo naprosto skvěle, nebylo čeho se bát, nikdo neumíral a nebezpečí bylo to, co znamená racek pro škebli. Zavřel oči a výtah se propracovával vzhůru.

Ta věc v písku se mu smála.

Jack se protáhl škvírou ven, jakmile se dveře začaly rozevírat. Proběhl kolem zavřených úst ostatních výtahů, zabočil vpravo do chodby obložené dřevem a klusal kolem nástěnných svícnů a obrazů k jejich apartmá. Tady mu běhání nepřipadalo tak svatokrádežné. Měli pokoje číslo 407 a 408, což znamenalo dvě ložnice, malou kuchyňku a obývací pokoj s výhledem na dlouhou hladkou pláž a rozlehlý oceán. Jeho matka někde sehnala květiny, naaranžovala je do váz a vystavila k nim nepočetnou sbírku zarámovaných fotografií. Jack pětiletý, Jack jedenáctiletý, Jack jako mimino v náručí svého otce. Jeho otec Phil Sawyer za volantem starého deSota, v němž jeli s Morganem Sloatem do Kalifornie v těch neuvěřitelných dobách, kdy byli tak chudí, že často přespávali v autě.

Jak Jack rozrazil dveře pokoje číslo 408, vřítil se do obýváku a zavolal: „Mami? Mami?“

Uvítaly ho květiny, usmály se na něj fotografie, ale nikdo se neozval. „Mami!“ Dveře za ním zaklaply. Jack cítil, jak se mu žaludek mění v kus ledu. Proběhl obývacím pokojem do velké ložnice napravo. „Mami!“ Další váza plná vysokých zářivých květin. Prázdné lůžko vypadalo naškrobené a nažehlené, pokrývky vypnuté, že by se od nich čtvrťák odrazil. Na nočním stolku stála řada hnědých lahviček s vitaminy a dalšími tabletami. Jack vycouval. Z matčina okna byly vidět černé vlny, které se vzdouvaly a valily se na něj.

Dva muži vystupují z nenápadného auta, sami jsou nenápadní, natahují po ní ruce…

„Mami!“ zakřičel.

„Já tě slyším, Jacku,“ ozval se matčin hlas za dveřmi do koupelny. „Co se propána…?“

„Aha,“ vypravil ze sebe a cítil, jak mu povolují všechny svaly. „Aha, promiň. Jenom jsem nevěděl, kde jsi.“

„Koupu se,“ odpověděla. „Chystám se na večeři. To se snad ještě může, ne?“

Jack si uvědomil, že už se mu na záchod nechce. Dopadl do jednoho z tvrdě polstrovaných křesel a s úlevou zavřel oči. Ještě se jí nic nestalo…

Zatím, zašeptal temný hlas a Jack v duchu uviděl, jak se ten písečný trychtýř znovu rozevírá a víří.

5

Sedm nebo osm mil daleko po pobřežní cestě, těsně za městysem Hampton, našli restauraci Humrový zámek. Jack velmi stručně poreferoval o tom, co toho dne zažil – už získával odstup od hrůzy, kterou zažil na břehu moře, a nechával ji zapadat do hlubin paměti. Číšník v červeném saku se žlutým obrázkem humra natištěným na zádech je uvedl ke stolu u širokého zašlého okna.

„Bude si madam přát něco k pití?“ Číšník měl chladný kamenný obličej patřící k Nové Anglii mimo sezonu, a když se na něj Jack podíval, vycítil v jeho vodnatě modrých očích zášť vůči jeho sportovnímu sáčku od Ralpha Laurena a matčiným odpoledním šatům od Halstona, které nosila s naprostou samozřejmostí, a v tu chvíli projela Jackem mnohem známější hrůza – prostě se mu zastesklo. Mami, jestli nejsi fakt nemocná, co tu krucinál děláme? Vždyť tu nikdo není! Je to tu strašidelné! Kristepane!

„Přineste mi suché martini,“ řekla.

Číšník povytáhl obočí. „Madam?“

„Led do sklenice,“ odpověděla. „Na led olivu. Na olivu gin Tanqueray. Potom – chápete to?“

Mami, proboha, copak nevidíš, jak se tváří? Myslíš, že jsi okouzlující, jenže on si myslí, že se mu posmíváš. Copak nevidíš jeho oči?

Ne. Neviděla. A ten nedostatek empatie, přestože vždycky dokázala postřehnout, jak se jiní lidé cítí, byl další kámen do jeho srdce. Stahovala se do sebe… ve všech ohledech.

„Ano, madam.“

„Potom,“ pokračovala, „vezmete láhev vermutu jakékoli značky – a nakloníte ho ke sklenici. Pak vermut vrátíte na polici a sklenici mi přinesete. Jasné?“

„Ano, madam.“ Vodnatě chladné novoanglické oči civěly na jeho matku bez náznaku zalíbení. Jsme tu sami, pomyslel si Jack a poprvé mu to skutečně došlo. Panebože, úplně sami. „Co si dá mladý pán?“

„Chtěl bych kolu,“ zamumlal Jack zkroušeně.

Číšník odešel. Lily se prohrabala kabelkou, vytáhla balíček térovek (tak říkala cigaretám Herbert Tareyton od doby, kdy byl Jack maličký, například: „Přines mi moje térovky, jsou tamhle na polici, Jacky,“ a on si je tak zapamatoval) a jednu si zapálila. Rozkašlala se a natřikrát ze sebe vychrlila kouř.

To byl další kámen do jeho srdce. Před dvěma lety máma úplně přestala kouřit. Jack čekal, až tomu znovu propadne, s přízračným fatalismem, který je odvrácenou stranou dětské důvěřivosti a nevinnosti. Jeho matka vždycky kouřila, takže brzy začne kouřit znovu. Jenže nezačala… až před třemi měsíci v New Yorku. Carltonky. Chodila sem a tam po obývacím pokoji v bytě na Central Park West, dýmala jako lokomotiva nebo dřepěla před skříňkou s deskami a probírala se starými rockovými nahrávkami či starými jazzovými deskami svého mrtvého manžela.

„Ty zase kouříš, mami?“ zeptal se jí.

„Jo, kouřím zelné listí,“ odpověděla.

„Byl bych moc rád, kdybys nekouřila.“

„Nechceš si pustit televizi?“ odsekla nezvykle tvrdě, otočila se k němu a pevně sevřela rty. „Třeba na některém kanále najdeš Jimmyho Swaggarta nebo reverenda Ikea. Přidej se k těm pámbíčkářům a jeptiškám.“

„Promiň,“ zamumlal.

No – byly to jenom carltonky. Zelné listí. Jenže tohle byly térovky – modrobílý staromódní balíček, cigarety s náustkem, který vypadal jako filtr, jenže žádný filtr to nebyl. Matně si pamatoval, jak jeho otec komusi říkal, že sám kouří winstonky a manželka že kouří značku Černé plíce.

„Copak se ti nezdá, Jacku?“ zeptala se ho dnes a upřela na něj své příliš zářivé oči, cigaretu držela navyklým, lehce výstředním způsobem mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky. Jen se opovaž, říkaly její oči. Jen se opovaž říct: Mami, všiml jsem si, že znovu kouříš térovky – znamená to, že už nemáš co ztratit?

„Nic,“ řekl. Znovu ho zaplavil zoufalý, zmatený stesk a chtělo se mu brečet. „Až tady na tu restauraci. Ta se mi opravdu moc nezdá.“

Rozhlédla se a uculila se. Další dva číšníci, jeden tlustý, druhý hubený, oba v červeném saku se zlatým humrem na zádech, stáli u lítaček do kuchyně a potichu si povídali. Přes vchod do rozlehlé jídelny za výklenkem, kde seděl Jack s mámou, byl natažený sametový provaz. V tmavé jeskyni za ním se rýsovaly bizarní tvary stolů, na nichž byly naskládané obrácené židle. Naproti bylo okno přes celou stěnu s výhledem na ponuré pobřeží, které Jackovi připomnělo film Milenka smrti (Death’s Darling), v němž máma hrála. Měla roli mladé ženy se spoustou peněz, která si proti vůli rodičů vzala tmavého pohledného cizince. Tmavý pohledný cizinec ji odvezl do velkého domu u moře a pokusil se ji dohnat k šílenství. Milenka smrti nebyla v kariéře Lily Cavanaughové ničím výjimečná – hrála hlavní roli ve spoustě černobílých filmů, v nichž pohlední, leč tuctoví herci jezdili s kloboukem na hlavě ve fordu se stahovací střechou.

Na sametovém provazu, bránícím vstupu do temné dutiny, visela cedule se směšně nevýstižným nápisem: TATO ČÁST JE UZAVŘENA.

„Opravdu je to tu trochu ponuré, co?“ prohodila.

„Je to tu jako v Zóně soumraku,“ odpověděl a matka se rozesmála svým nakažlivým drsným, a přesto milým smíchem.

„Jo, Jacky, Jacky, Jacky,“ naklonila se přes stůl a s úsměvem mu prohrábla přerostlé vlasy.

Odstrčil jí ruku, ale také se usmíval (i když, panebože, nejsou její prsty jako holé kosti? Je skoro mrtvá, Jacku…). „Necuchat pěšinku.“

„Klídek, mladej.“

„Dobrá hláška na starou páku.“

„Panejo, zkus ze mě tenhle týden vyrazit peníze na kino.“

„To jo.“

Usmívali se na sebe a Jack se nemohl rozpomenout, kdy se mu chtělo tak strašně brečet nebo kdy ji měl tolik rád. Čišelo z ní jakési zoufalé tvrďáctví… a návrat k Černým plícím k tomu patřil.

Přinesli jim pití. Naklonila k němu skleničku. „Na nás.“

„Tak jo.“

Napili se. Přišel číšník s jídelními lístky.

„Tlačila jsem předtím na pilu až moc, Jacky?“

„Možná trochu,“ řekl.

Zamyslela se nad tím, pak jenom pokrčila rameny. „Co si dáš?“

„Asi platýse.“

„Objednej ho dvakrát.“

Takže objednal pro oba a cítil se nemotorně a trapně, ale věděl, že takhle to máma chce – a po odchodu číšníka jí viděl na očích, že si nevedl zase tak špatně. Velkou zásluhu na tom měl strýček Tommy. Po jedné návštěvě u Hardeeho strýček Tommy řekl: „Myslím, že máš naději, Jacku, tedy pokud dokážeme něco udělat s tou tvou posedlostí taveným sýrem.“

Přinesli jim jídlo. Zhltl platýse, který byl horký, citronový a dobrý. Lily se v tom svém jen rýpala, snědla několik zelených fazolek a zbytek jen tak postrkovala po talíři.

„Před čtrnácti dny tu začala škola,“ prohodil Jack v polovině jídla. Při pohledu na velké žluté autobusy s nápisem OKRESNÍ ŠKOLA ARCADIA na bocích se cítil provinile – za daných okolností zřejmě bezdůvodně, ale i tak. Chodil za školu.

Tázavě se na něj zadívala. Už si objednala, dopila druhý drink a číšník právě nesl třetí.

Jack pokrčil rameny. „Jenom mě napadlo, že na to upozorním.“

„Chceš do ní chodit?“

„Co? Ne! Tady ne!“

„Dobře,“ řekla. „Protože tu nemám tvůj pitomej očkovák. Bez průkazu původu tě do školy nevezmou, kámo.“

„Neříkej mi kámo,“ ohradil se Jack, ale Lily se jejich starému vtípku neusmála.

Chlapče, proč nejseš ve škole?

Zamžikal, jako by se ten hlas ozval vedle něho, a ne jen v jeho hlavě.

„Děje se něco?“ zeptala se.

„Ne. Vlastně… v zábavním parku je jeden chlápek. V Radostném světě. Dělá tam údržbáře, uklízí, něco takového. Starý černoch. Ptal se mě, proč nejsem ve škole.“

Předklonila se, najednou z ní vyprchalo všechno veselí a vypadala až děsivě vážně. „Co jsi mu řekl?“

Jack pokrčil rameny. „Že jsem po mononukleóze. Pamatuješ, jak ji měl Richard? Doktor strýci Morganovi říkal, že Richard nesmí šest týdnů do školy, ale že může chodit ven a tak.“ Jack se pousmál. „Připadalo mi, že má štěstí.“

Lily se trochu uvolnila. „Nelíbí se mi, když mluvíš s cizími lidmi, Jacku.“

„Mami, je to jenom…“

„Mě nezajímá, kdo to je. Nechci, abys mluvil s cizími lidmi.“

Jack si vzpomněl na černého muže s vlasy šedivými jako ocelová vlna, tmavou tváří s hlubokými vráskami, zvláštníma světlýma očima. Oháněl se smetákem v rozlehlé herně na molu – herna byla jediná část Radostného světa Arkádie, která zůstávala otevřená celý rok, ale nikdo v ní nebyl, jenom Jack a černý muž a daleko vzadu dva staří lidé. Ti dva hráli Skee-Ball a lhostejně mlčeli.

Ale teď, když seděl se svou mámou v téhle poněkud strašidelné restauraci, mu tu otázku nepokládal černý správce. Pokládal si ji Jack sám.

Proč nejsem ve škole?

Bude to tak, jak říká, synku. Nemáš očkování, nemáš rodokmen. Myslíš, že sem dorazila s tvým rodným listem? Seš cvok? Je na útěku, synku, a ty seš na útěku s ní. Seš…

„Ozval se ti Richard?“ přerušila mu myšlenky a v tu chvíli mu to došlo – ne, to bylo příliš mírné slovo. Zavalilo ho to. Ruce mu zaškubaly a sklenice spadla ze stolu. Roztříštila se o podlahu.

Je skoro mrtvá, Jacku.

Hlas z vířícího písečného trychtýře. Ten, který slyšel v hlavě.

Byl to hlas strýce Morgana. Ne možná, ne skoro, ne tak trochu. Byl to opravdový hlas. Hlas Richardova otce.

6

Když jeli autem domů, zeptala se ho: „Co se ti tam stalo, Jacku?“

„Nic. Srdce se mi rozběhlo jako paličky Genea Krupy.“ Předvedl rychlé zabubnování na přístrojové desce. „Arytmie, přesně jako v seriálu General Hospital.“

„Nevymýšlej si, Jacky.“ V záři přístrojů z palubní desky vypadala bledá a ztrhaná. Mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky jí doutnala cigareta. Jela velmi pomalu – nejvíc šedesátkou –, jako vždy, když moc pila. Sedadlo měla posunuté co nejvíc dopředu, sukni vykasanou, takže koleny zvednutými jako čáp svírala sloupek volantu a brada se jí vznášela kousek od čelního skla. Chvíli vypadala jako stará čarodějnice a Jack rychle odvrátil pohled.

„To nedělám,“ zamumlal.

„Cože?“

„Nevymýšlím si,“ řekl. „Byl to takový záškub, nic víc. Omlouvám se.“

„To nemusíš. Myslela jsem, že jde o něco s Richardem Sloatem.“

„Ne.“ Jeho otec na mě mluvil z díry v písku na pláži, to je všechno. Slyším ho v hlavě jako ve filmu komentář. Říkal mi, že jsi skoro mrtvá.

„Stýská se ti po něm, Jacku?“

„Po kom, po Richardovi?“

„Ne – po Spiru Agnewovi. Jistěže po Richardovi.“

„Někdy.“ Richard Sloat teď navštěvoval školu v Illinois – jednu ze soukromých škol, kde se povinně chodilo do kaple a kde nikdo neměl uhry.

„Uvidíš ho.“ Prohrábla mu vlasy.

„Mami, je ti dobře?“ Ta slova z něho prudce vylétla. Ucítil, jak se mu prsty zabořily do stehen.

„Ano,“ odpověděla a zapálila si další cigaretu (zpomalila při tom na třicítku a kolem s troubením profrčela stará dodávka). „Nikdy mi nebylo líp.“

„Kolik jsi zhubla?“

„Jacky, nikdy nemůžeš být příliš hubený nebo příliš bohatý.“ Odmlčela se a pak se na něj usmála. Byl to unavený, bolestný úsměv, který mu řekl veškerou pravdu, již potřeboval vědět.

„Mami…“

„Stačí,“ přerušila ho. „Všechno je dobré. Máš na to moje slovo. Zkus najít v rádiu nějaký bebop.“

„Ale…“

„Nalaď nám nějaký bebop, Jacky, a sklapni.“

Na jakési bostonské stanici našel jazz – altsaxofon jim vysvětloval „Co všechno jsi“. Ale pod jeho melodií duněl pravidelný nesmyslný kontrapunkt oceánu. A za chvíli Jack viděl vysokou kostru horské dráhy, která se rýsovala proti nebi. A bizarní tvary hotelu Alhambra. Pokud to byl domov, pak byli doma.

3

Speedy Parker

1

Druhý den se vrátilo slunce – tvrdý svit se rozprostřel jako nátěr po hladké pláži a kousku šikmé střechy s červenými taškami, který Jack spatřil z okna svého pokoje. Daleko na hladině se zvedla dlouhá vlna, v tom světle jaksi strnula a vyslala oslnivý šíp přímo do jeho očí. Jackovi připadalo, že zdejší slunce je jiné než v Kalifornii. Jeho svit se mu zdál řidší, chladnější, méně výživný. Vlna daleko v tmavém oceánu se rozpustila, pak se znovu pozdvihla a opět přes ni přeskočil tvrdý oslňující záblesk zlata. Jack se otočil od okna. Už byl osprchovaný a oblečený a vnitřní hodiny mu napověděly, že je čas vyrazit na zastávku školního autobusu. Sedm patnáct. Jenže on dneska samozřejmě do školy nepůjde, nic už nebylo jako dřív a on a jeho máma budou bloumat dnem dalších dvanáct hodin jako duchové. Žádný denní rozvrh, žádné povinnosti, žádné domácí úkoly… Žádná pravidelnost kromě té, kterou jim vnucovala doba pro podávání jídel.

Byl dneska vůbec školní den? Jack se u postele zarazil, protože ho vylekalo, že jeho svět pozbyl jakéhokoli tvaru… Přece si nemyslel, že je sobota? Jack počítal pozpátku až k prvnímu dni, který jeho paměť dokázala s naprostou jistotou identifikovat, což byla minulá neděle. Když počítal od ní dopředu, došel ke čtvrtku. Ve čtvrtek míval hodinu počítačů s panem Balgem a tělocvik. Aspoň tak to bylo, když byl jeho život ještě normální, což byly časy, které mu teď připadaly – přestože skončily teprve před několika měsíci – nenávratně ztracené.

Vyloudal se z ložnice do obývacího pokoje. Když zatáhl za šňůru závěsů, ostré jasné světlo zaplavilo pokoj a odbarvilo nábytek. Pak stiskl tlačítko na televizi a dosedl na tvrdý gauč. Máma vstane nejdřív za čtvrt hodiny. Možná ještě později, protože včera si při večeři dala tři skleničky.

Jack pohlédl ke dveřím do matčiny ložnice.

Za dvacet minut na ně potichu zaklepal. „Mami?“ Odpovědělo mu nesrozumitelné zamumlání. Jack zatlačil do dveří a škvírou nakoukl dovnitř. Zvedla hlavu z polštáře a ospale na Jacka mžourala.

„Jacky. Brýráno. Kolik je?“

„Asi osm.“

„Dobře. Máš hlad?“ Posadila se a přitiskla si dlaně na oči.

„Trochu. Už mě nebavilo tu jenom tak sedět. Tak jsem si říkal, jestli už brzy vstaneš.“

„Ne, jestli může být po mým. Vadí ti to? Zajdi si do jídelny sám, dej si snídani. Běž si na pláž, jo? Budeš mít mnohem lepší matku, když jí poskytneš ještě hodinu v posteli.“

„Jasně,“ řekl. „Tak jo, zatím.“

Hlava už jí klesla zpátky na polštář.

Jack vypnul televizi a vyklouzl z pokoje, předtím se ovšem přesvědčil, že má klíč v kapse džín.

Ve výtahu to páchlo kafrem a čpavkem – pokojské se tu z vozíku převrhla láhev čistidla. Dveře se otevřely, šedivý recepční se na něj zamračil a ostentativně se otočil na druhou stranu. Být spratkem filmové hvězdy z tebe ještě nedělá nic zvláštního, chlapečku… A proč nejsi ve škole? Jack prošel vchodem s dřevěným obložením do jídelny – Jehněčí pečínky – a v rozlehlé zšeřelé pustině uviděl řady prázdných stolů. Prostřeno bylo asi na šesti z nich.

Číšnice v bílé halence a červené kanýrkové sukni se na něj podívala, pak odvrátila pohled. Na vzdálené straně místnosti seděli u stolu naproti sobě dva staří lidé, vypadali vyčerpaně. Nikdo jiný tu nesnídal. Zatímco se Jack díval, stařík se naklonil přes stůl a bez rozpaků rozřezal manželčino smažené vejce na malé čtverečky.

„Stůl pro jednoho?“ Vedle Jacka se zhmotnila žena, které měla toho dne v Jehněčí pečínce denní službu, a už brala z hromádky vedle knihy rezervací desky s jídelním lístkem.

„Promiňte, rozmyslel jsem si to.“ Jack utekl.

Hotelová kavárna Alhambra a Plážový salonek se nacházely až na opačné straně haly a pak se ještě muselo dlouhou šerou chodbou lemovanou prázdnými skleněnými vitrínami. Jacka přešel hlad, když si představil, že by měl sedět sám u baru a sledovat, jak znuděný kuchař plácá plátky slaniny na rozehřátý gril. Počká, až máma vstane. Anebo ještě lépe – půjde ven a cestou do městečka se podívá v některém obchůdku u silnice po koblize a čtvrtlitru krabicového mléka.

Opřel se do vysokých těžkých dveří a vyšel z hotelu ven na slunce. Prudká záře ho chvíli pálila v očích – svět se proměnil v jednolitou svítící plochu. Jack přimhouřil oči a zalitoval, že si s sebou nevzal sluneční brýle. Přešel parkoviště vydlážděné červenými cihlami a pak po čtyřech zakřivených schodech zamířil na hlavní chodník, který protínal zahrady před hotelem.

Co se stane, pokud máma umře?

Co se stane s ním – kam půjde, kdo se o něj postará, jestliže se ta nejhorší věc na světě opravdu stane a ona v tom hotelovém pokoji nahoře umře, nadobro a definitivně umře?

Potřásl hlavou a snažil se zahnat ty hrozné myšlenky dřív, než z elegantních zahrad Alhambry vyrazí číhající panika a roztrhá ho na kusy. Nebude brečet, nedovolí, aby se mu tohle stalo – a nedovolí si myslet na térovky a na to, o kolik zhubla, nepřipustí si pocit, který se ho občas zmocnil, totiž že máma je strašně bezmocná a neví, kudy kam. Rychle rázoval po mořském břehu a s rukama zastrčenýma do kapes seskočil z křivolakého chodníku zahradami na příjezdovou cestu k hotelu. Je na útěku, synku, a ty seš na útěku s ní. Na útěku, ale před kým? A kam? Sem – prostě sem, do tohohle opuštěného letoviska?

Došel k široké silnici, která se táhla podél pobřeží k městečku, a najednou se celá ta prázdná krajina před ním proměnila ve vír, jenž ho mohl do sebe vtáhnout a vyplivnout na nějakém bezútěšném místě, které nikdy nepoznalo mír a bezpečí. Nad prázdnou silnicí zaplachtil racek, opsal širokou zatáčku a pak klesal zpátky na pláž. Jack se díval, jak se racek ve vzduchu zmenšuje až na bílou skvrnku nad nepravidelným obrysem horské dráhy.

Někde v útrobách Radostného světa byl Lester Speedy Parker, černoch s kudrnatými šedivými vlasy a hlubokými brázdami vrásek ve tvářích, a právě Speedyho musel Jack vidět. Bylo to stejně jasné jako jeho náhlé vidění o otci kamaráda Richarda.

Racek zaskřehotal, vlna po něm mrštila tvrdý světelný šíp a Jack spatřil strýce Morgana a svého nového přítele Speedyho jako postavy téměř alegorických protikladů, sošně vztyčené na podstavcích a představující NOC a DEN, MĚSÍC a SLUNCE – tmu a světlo. Jakmile Jack pochopil, že Speedy Parker by se tatínkovi líbil, bylo mu okamžitě jasné, že bývalý bluesman v sobě nemá ani špetku zla. Zato strýc Morgan…, to byl člověk úplně jiného ražení. Strýc Morgan žil obchodem, smlouvami a dravostí. Byl tak ctižádostivý, že při tenise protestoval proti každému sebeméně spornému míči, natolik ctižádostivý, že podváděl i při desetníkové kanastě, ke které ho občas přemluvil malý syn. Jack si tedy myslel, že strýc Morgan podváděl, když spolu několikrát hráli… Tohle nebyl člověk, který by uměl prohrávat s noblesou.

NOC a DEN, MĚSÍC a SLUNCE, TMA a SVĚTLO, a ten černý muž byl v těchto protikladech světlo. A když se Jackovy myšlenky dostaly až takhle daleko, všechna panika, kterou v elegantních zahradách kolem hotelu zahnal, se na něj znovu řítila. Vzal nohy na ramena a utíkal.

2

Když chlapec uviděl Speedyho klečet před šedou oprýskanou budovou herny – omotával tam izolační páskou tlustý kabel, hlavu pokrytou ocelově šedou vlnou skláněl téměř k molu a hubený zadek v prošoupaných zelených montérkách vystrkoval do vzduchu, zaprášené podešve bot měl kolmo zapřené jako pár vztyčených surfovacích prken –, uvědomil si, že nemá tušení, co mu to chtěl říct, a dokonce zda mu vůbec něco chtěl říct. Speedy ještě jednou obtočil kabel černou páskou, přikývl, vytáhl z náprsní kapsy košile ohmataný zavírák a hladkým chirurgickým řezem oddělil pásku od role. Jack by utekl i odsud, kdyby mohl – rušil toho pána při práci a bylo prostě bláznivé si myslet, že by mu Speedy mohl nějak pomoct. Jakou pomoc by mu mohl poskytnout starý údržbář v prázdném zábavním parku?

Pak Speedy otočil hlavu a uvítal chlapcovu přítomnost s tak vřelou a opravdovou laskavostí – která se projevila ani ne tak úsměvem, jako spíš prohloubením všech vrásek ve tváři –, že Jack poznal, že ho vůbec nevyrušuje.

„Putující Jack,“ pozdravil ho Speedy. „Už jsem se začínal bát, že ses ode mě začal držet dál. Zrovna když jsme se začínali přátelit. Rád tě zase vidím, synku.“

„Jo,“ řekl Jack. „Já tě taky rád vidím.“

Speedy vhodil kovový nůž zpátky do kapsy u košile a vztyčil své dlouhé kostnaté tělo s atletickou lehkostí, jako by nic nevážil. „Celý mi to tady padá na hlavu,“ zabručel. „Spravuju to kousek po kousku, jenom aby všechno makalo víceméně tak, jak má.“ Zarazil se, protože se pořádně podíval Jackovi do obličeje. „Vypadá to, že svět v tuhle chvíli není zrovna v pořádku. Putující Jack vleče na hřbetě hromadu starostí. Je to tak?“

„Jo, trochu,“ začal Jack – pořád nevěděl, odkud začít s vysvětlováním, co ho trápí. Nedalo se to poskládat do obyčejných vět, protože v obyčejných větách všechno vypadalo racionální. Raz… dva… tři: Jackův svět už takhle zpříma nemašíroval. Všechno, co nedokázal vypovědět, ho tížilo v hrudi.

Zoufale se podíval na vysokého hubeného muže před sebou. Speedy měl ruce vražené hluboko do kapes, husté šedivé obočí svraštělé ke kolmé vrásce uprostřed. Speedyho oči, tak světlé, že neměly skoro žádnou barvu, se zhouply k oprýskanému nátěru mola a znovu se upřely na Jacka – a jemu bylo najednou zase líp. Nechápal, jak je to možné, ale zdálo se, že Speedy mu dokonale rozumí bez řečí: jako by se neseznámili před týdnem, ale před lety a měli společného mnohem víc než pár slov v pusté herně.

„No, práce pro dnešek stačila,“ rozhodl Speedy a pohlédl k Alhambře. „Ještě chvíli, a už bych to kazil. V mý kanceláři jsi asi ještě nebyl, co?“

Jack zavrtěl hlavou.

„Nejvyšší čas na malou svačinku, chlapče. Právě akorát.“

Vyrazil po molu dlouhými kroky a Jack klusal za ním. Když oddupali po schodech z mola a vyrazili přes vylysalý trávník a udusanou hnědou zem k budovám na druhé straně parku, Speedy udivil Jacka tím, že si začal zpívat.

Putující Jack, náš Putující Jack,

má dlouhou cestu před sebou

a zrovna tak i zpět.

Podle Jacka to nebyla přímo písnička, ale něco mezi zpěvem a povídáním. Nebýt slov, byl by si chlapec Speedyho sebejistý chraplák užíval.

Dlouhatánskou cestou se ten náš chlapec vydá,

však ještě delší cesta zpět ho potom zase čeká.

Speedy se po něm skoro šibalsky ohlédl.

„Proč mi tak říkáš?“ zeptal se ho Jack. „Proč jsem Putující Jack? Protože jsem z Kalifornie?“

Došli ke světle modré boudě pokladny u vchodu na horskou dráhu, Speedy si ruce zase zastrčil do kapes plandavých zelených montérek, zatočil se na patě a rameny se opřel o malou modrou boudu. Úspornost a hbitost jeho pohybů měla v sobě cosi téměř divadelního – Jackovi připadalo, jako by Speedy věděl, že se mu chystá položit právě tuhle otázku a právě v tuto chvíli.

Z Kalifornie prej přichází,

a že se musí hnedle vrátit, o tom nic neví…

… zpíval Speedy a jeho výrazná vrásčitá tvář vyjadřovala pocity, které Jackovi připadaly jaksi lítostivé.

Prej z takový šel dálky,

a chudák musí hned zas zpátky…

„Cože?“ zeptal se Jack. „Zpátky? Myslím, že máma náš dům dokonce prodala – nebo ho pronajala nebo něco takového. Nevím, co se mi to sakra pokoušíš naznačovat, Speedy.“

Ulevilo se mu, když mu Speedy neodpověděl zpěvavou, rytmickou říkankou, ale normálně: „Vsadím se, že si nepamatuješ, že už jsme se setkali, Jacku, co? Nebo jo?“

„Že už jsme se setkali? Kde to bylo?“

„V Kalifornii – teda aspoň myslím, že to bylo tam. Ne tak, aby sis to pamatoval, Putující Jacku. Bylo to jenom pár minut a pořádnej fofr. To už bude… počkat… tak čtyři, pět roků. Devatenáct set sedmdesát šest.“

Jack k němu vzhlédl dočista popletený. Devatenáct set sedmdesát šest? Tehdy mu bylo sedm let.

„Půjdeme se poohlídnout po mým kanclíku,“ řekl Speedy a odloupl se od pokladní budky týmž graciézním pohybem a naprosto bez námahy.

Jack šel za ním, proplétali se mezi vysokými podpěrami horské dráhy, kde na holé udusané hlíně poseté plechovkami od piva a obaly od bonbonů ležely černé stíny podobné mřížkám piškvorků. Konstrukce horské dráhy se nad nimi tyčila jako nedostavěný mrakodrap. Čahoun Speedy se pohyboval s elegancí basketbalového hráče, s hlavou vztyčenou a pažemi volně podél těla. V šeru pod změtí zkřížených vzpěr ukazovalo držení těla a náklon na mnohem mladšího muže – Speedymu mohlo být klidně něco přes dvacet.

Pak údržbář opět vykročil do ostrého slunečního světla a další padesátka let mu obarvila vlasy do šeda a zatížila zátylek. Jack se zastavil, jakmile došel k poslední řadě podpěr, protože měl pocit, že zdánlivé mládí Speedyho Parkera napovídá, že denní sny jsou hodně blízko a vznášejí se kolem něho.

Devatenáct set sedmdesát šest? V Kalifornii? Jack se coural za Speedym, který mířil k maličké, červeně natřené dřevěné kůlně stojící zády k drátěnému plotu na druhé straně zábavního parku. Jack byl přesvědčen, že Speedyho nikdy v Kalifornii nepotkal…, ale téměř viditelné fantazie mu připomněly jinou konkrétní vzpomínku z té doby, vybavily se mu obrazy a vjemy z jednoho pozdního odpoledne, kdy bylo Jackovi šest let a hrál si s maličkým modelem černého taxíku za pohovkou v otcově kanceláři… a jeho otec a strýc Morgan najednou tajuplně mluvili o Denních snech. Mají magii, jako my máme fyziku, je to tak? Agrární feudalismus používající magii místo vědy. Ale dokážeš pochopit, jakou moc bychom mohli krucinál získat, kdybychom jim dali elektřinu? Kdybychom dali těm správným chlapíkům na druhé straně moderní zbraně? Umíš si to vůbec představit?

Brzdi, Morgane, umím si představit spoustu věcí, které tě očividně už taky napadly…

Jack téměř slyšel otcův hlas a podivná, znepokojivá říše Denních snů se ve stinné pustině pod horskou dráhou zavlnila. Jack se znovu vydal poklusem za Speedym, který už otevřel dveře do malé červené kůlny a usměvavě se o ně opíral, i když se neusmíval.

„Něco ti leží v hlavě, Putující Jacku. Něco ti tam bzučí jako včela. Pojď do šéfovy kanceláře a pověz mi o tom.“

Kdyby byl ten úsměv širší, zřetelnější, Jack by se možná otočil a utekl: Přízrak výsměchu se stále vznášel poblíž, připravený ho ponížit. Ale celá Speedyho bytost vyzařovala jen laskavou starostlivost – vyjadřovaly to všechny ty prohloubené vrásky v obličeji –, a tak Jack prošel kolem něho dovnitř.

Speedyho „kancelář“ představoval malý obdélník z prken stejně červených jako zvenčí – ale beze stolu a telefonu. O jednu boční stěnu se opíraly obrácené přepravky od pomerančů, mezi nimi nezapojený elektrický teplomet, který připomínal mřížku chladiče u pontiaku z padesátých let. Uprostřed místnosti stála dřevěná školní židle s oblým opěradlem a jejím společníkem bylo křeslo s tuhým polstrováním z vyšisované šedé látky.

Opěrky čalouněného křesla vypadaly, že je rozdrápalo několik generací koček: Ležely přes ně vrstvy špinavé cupaniny jako vlasy a školní židle měla zezadu na opěrce složité graffiti vyrytých iniciál. Nábytek ze sběrného dvora. V jednom rohu stály dvě úhledné, ani ne půlmetrové hromádky brožovaných knížek, v druhém rohu hranatý kryt z falešné aligátoří kůže na laciný magneťák. Speedy kývl k teplometu a řekl: „Stavit se tu v lednu, únoru, panečku, to bys viděl, proč ho tu mám. Zima? Slabý slovo.“ Ale Jack se díval na obrázky přilepené na stěnu nad topidlem a bednami od pomerančů.

Na všech kromě jednoho byly nahotinky vystřižené z pánských časopisů. Ženy s prsy velkými jako hlava nepohodlně polehávaly na kmenech stromů a roztahovaly svalnaté nohy jako sloupy. Jejich tváře připadaly Jackovi uhrančivé a zároveň hladové – jako by mu při polibku chtěly ukousnout kus kůže. Některé ženy nebyly o nic mladší než jeho máma, jiné vypadaly sotva o pár roků starší než Jack. Jackovy oči hltaly to chtivé maso – mladé a nemladé, růžové nebo čokoládově hnědé či medově žluté, všechno vypadalo, že se mu vzpíná vstříc, a silně si uvědomoval, že Speedy Parker stojí vedle něho a pozoruje ho. Pak uprostřed nahatých fotografií uviděl krajinu a na vteřinu nejspíš zapomněl dýchat.

Také to byla fotka a také se zdálo, že se mu natahuje vstříc, jako by byla trojrozměrná. Rozlehlá travnatá pláň zvláštního bolestného odstínu se vlnila až k zubatému hřebenu nízkých hor. Nad plání a horami viselo hluboké průzračné nebe. Jack téměř cítil svěžest té krajiny. Znal to místo. Nikdy tam nebyl, ne doopravdy, ale znal to tam. Bylo to jedno z míst v zemi Denních snů.

„Jednoho to hned upoutá, co?“ prohodil Speedy a Jack si vzpomněl, kde je. Jakási Euroasijka zády k fotoaparátu vystrkovala kulatý zadek a přes rameno se na něj usmívala. Ano, pomyslel si Jack. „Opravdu moc pěkný místo,“ pokračoval Speedy. „To jsem si tu nepověsil sám. Všechna tahle děvčata už mě tu přivítala, když jsem se sem nastěhoval. Neměl jsem to srdce je ze stěny strhávat. Trochu mi připomínají časy, kdy jsem taky byl na cestě.“

Jack polekaně vzhlédl ke Speedymu a starý muž na něj mrkl.

„Ty to tam znáš, Speedy?“ zeptal se Jack. „Víš, kde to je?“

„Možná jo, možná ne. Mohla by to být Afrika – někde v Keni. Nebo by to mohla být prostě moje vzpomínka. Sedni si, Putující Jacku. Sedni si do křesílka.“

Jack křeslo otočil tak, aby viděl na fotografii krajiny z Denních snů. „Takže je to v Africe?“

„Mohlo by to být někde mnohem blíž. Mohlo by to být někde, kam by se člověk mohl dostat – myslím, kdykoli by se mu zachtělo, kdyby po tom hrozně toužil.“

Jack si najednou uvědomil, že se třese, a to už nějakou dobu. Sevřel ruce v pěst a ucítil, že se mu chvění přesunulo do břicha.

Nebyl si jistý, zda chce někdy to místo v Denním snění uvidět, ale tázavě se ohlédl na Speedyho, který se usadil na školní židli. „To není nikde v Africe, že?“

„No, to nevím. Mohlo by bejt. Mám pro to svoje vlastní jméno, synku. Říkám tý krajině prostě Teritoria.“

Jack se znovu podíval na fotografii – dlouhá zvlněná pláň, nízké hnědé hory. Teritoria. To bylo správně, tak se to tam jmenovalo.

Mají magii, jako my máme fyziku, je to tak? Agrární feudalismus…, moderní zbraně správným chlapíkům…, spřádal plány strýc Morgan. A otec ho brzdil: Musíme tam vstupovat opatrně, parťáku…, nezapomeň, že jsme jejich dlužníci, a dlužíme jim fakt za hodně…

„Teritoria,“ řekl Speedymu a vychutnával to jméno v ústech, jako by kladl otázku.

„Vzduch je tam jako nejlepší víno ze sklepa boháčů. Deštíček vlahej. Takový to tam je, synku.“

„Byl jsi tam, Speedy?“ zeptal se Jack a horečně doufal, že získá jasnou odpověď.

Ale Speedy mu nevyhověl, jak Jack správně tušil. Údržbář se na něj jenom usmál – a tentokrát to byl opravdový úsměv, nejen podpovrchová zář laskavosti.

Speedy po chvilce řekl: „Sakra, v životě jsem neopustil území Spojenejch států, Putující Jacku. Ani za války. Nejdál jsem se dostal do Texasu a Alabamy.“

„Jak teda víš o… o těch Teritoriích?“ To jméno už se mu začínalo v puse zabydlovat.

„Člověk jako já slyší všemožný příběhy. Historky o dvouhlavejch papoušcích, o lidech, co lítají na vlastních křídlech, lidech, co se mění ve vlky, příběhy o královnách. Nemocnejch královnách.“

… mají magii, jako my máme fyziku, že?

Andělé a vlkodlaci. „Slyšel jsem příběhy o vlkodlacích,“ řekl Jack. „Dokonce jsou o nich komiksy. To nic neznamená, Speedy.“

„Nejspíš ne. Ale slyšel jsem, že když člověk vytáhne ze záhonku ředkvičku, jiný člověk půl míle daleko tu ředkvičku ucítí – jako líbezný a svěží závan vzduchu.“

„Ale andělé…“

„Lidé s křídly.“

„A nemocné královny,“ řekl Jack a myslel to jako vtip – kámo, to sis vymyslel pěkně praštěný místo, ty mistře košťat. Ale v okamžiku, kdy ta slova vyslovil, se mu udělalo zle. Vzpomněl si na racka, který na něj upíral černé oči, a připomínal mu tak vlastní smrtelnost, když škubal maso ze škeble: a slyšel rozkazovačný, nesmlouvavý hlas strýce Morgana, který po Jackovi chce, aby mu dal královnu Lily k telefonu.

Královnu béčkových filmů. Královnu Lily Cavanaughovou.

„Jo,“ řekl Speedy tiše. „Trable jsou všude, synku. Nemocná královna… možná umírá. Umírá, synku. A venku čeká svět nebo i víc světů, jenom čeká, jestli ji někdo dokáže zachránit.“

Jack na něj civěl s otevřenou pusou a měl skoro pocit, jako by ho údržbář právě kopl do břicha. Zachránit ji? Zachránit svou mámu? Znovu se ho začala zmocňovat panika – jak by ji on mohl zachránit? A znamenaly všechny tyhle bláznivé tlachy, že opravdu tam v tom hotelovém pokoji máma umírá?

„Máš práci, Putující Jacku,“ řekl mu Speedy. „Práci, ze který se nevyvlíkneš, a to je pravda našeho Pána. Kéž by to bylo jinak.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ ohradil se Jack. Připadalo mu, že mu dech uvázl v horké kapsičce těsně pod krkem. Podíval se do dalšího rohu malé červené místnosti a tam ve stínu uviděl odřenou kytaru opřenou o stěnu. Vedle ní ležel úhledný závitek tenké smotané matrace. Speedy spal vedle své kytary.

„To pochybuju,“ řekl Speedy. „Hele, jsou chvíle, kdy je člověku jasný, že ví víc, než si myslí. O hodně víc.“

„Ale já…,“ začal Jack, a najednou se zarazil. Zrovna si na něco vzpomněl. Teď se vyděsil ještě víc – řítil se na něj další balvan minulosti a dožadoval se jeho pozornosti. V okamžiku ho polil pot a kůže ho zastudila – jako by ho pokropila jemná sprška z hadice. Vzpomínka byla totiž stejná jako ta, kterou se snažil potlačit včera ráno, kdy stál před výtahy a předstíral, že má močový měchýř plný k prasknutí.

„Neříkal jsem snad, že je čas na malou svačinku?“ prohodil Speedy, sehnul se a odstrčil uvolněné prkno v podlaze.

Jack znovu uviděl dva nenápadné muže, jak se snaží vecpat mámu do auta. Nad střechou auta se pohupovaly vějířovité větve mohutného stromu.

Speedy opatrně vylovil z mezery mezi prkny půllitrovou láhev. Sklo bylo tmavě zelené a tekutina uvnitř vypadala černá. „Tohle ti pomůže, synku. Stačí maličko ochutnat – a pošle tě na nový místa, pomůže ti pustit se do tý práce, o který jsem ti povídal.“

„Nemůžu tu zůstat, Speedy,“ vyhrkl Jack a zoufale zatoužil, aby byl co nejdřív zase v hotelu. Starý muž se viditelně ovládl, aby nedal najevo překvapení, a pak zasunul láhev zpátky pod uvolněné prkno. Jack už byl na nohou. „Mám starosti,“ řekl.

„O mámu?“

Jack přikývl a couval k otevřeným dveřím.

„Tak to by ses měl pro klid v duši jít podívat, jestli se jí nic nestalo. Sem se můžeš vrátit kdykoliv, Putující Jacku.“

„Tak jo,“ řekl chlapec, ale než vyběhl ven, zaváhal. „Myslím… Myslím, že si vzpomínám, kde už jsme se setkali.“

„Ne, ne, to ta moje hlava děravá, popletená,“ vrtěl hlavou Speedy a mával před sebou rukama sem a tam. „Tys měl pravdu. My dva jsme se poprvý viděli teprve minulej tejden. Upaluj za mámou, ať máš klid.“

Jack vyrazil tryskem ze dveří a běžel oslepujícím slunečním světlem k širokému průchodu k silnici. Nad ním se klenul nápis a Jack viděl proti nebi vyrýsovaná písmena EIDÁKRA TĚVS ÝNTSODAR: V noci budou barevné žárovky hlásat jméno parku oběma směry. Od tenisek značky Nike mu odletoval prach. Jack bojoval s vlastními svaly, nutil je pracovat rychleji a tvrději, takže ve chvíli, kdy vyrazil obloukovým průchodem ven, měl skoro pocit, že letí.

Devatenáct set sedmdesát šest. Potuloval se Jack jednoho červnového odpoledne po Rodeo Drive? Nebo to bylo v červenci…? Prostě to bylo kterési odpoledne v období veder, ale ještě předtím, než se všichni začali obávat požárů v kopcích. Teď už si nepamatoval, kam měl namířeno. Ke kamarádovi domů? Nebyla to žádná nutná pochůzka. Vzpomínal si, že dospěl do bodu, kdy už na tatínka nemyslel každou vteřinu, po kterou ho zrovna nezaměstnávalo něco jiného – řadu měsíců po smrti Philipa Sawyera, který zahynul při nehodě na lovu, jeho stín, jeho smrt Jacka pokaždé bolestivě zaskočily ve chvíli, kdy byl na ně nejméně připravený. Jackovi bylo teprve sedm, ale věděl, že mu ukradli kus dětství – jeho šestileté já mu dnes připadalo neuvěřitelně naivní a hloupoučké –, ale naučil se důvěřovat matčině síle. Už to nevypadalo, že nejasné nezadržitelné hrozby číhají v každém temném rohu, skříni s pootevřenými dveřmi, ve stinných ulicích či prázdných pokojích.

Události onoho bezcílného letního odpoledne v roce 1976 ho klidu zase zbavily. Po něm Jack půl roku spal s rozsvíceným světlem, jeho spánkem vířily noční můry.

To auto přejelo ulici jen několik domů od bílého dvoupatrového domu v koloniálním stylu, který patřil Sawyerovým. Bylo zelené, víc o něm Jack nevěděl, jen to, že to nebyl mercedes. Mercedes byla jediná značka auta, kterou poznal. Muž za volantem stáhl okénko a usmál se na Jacka. Chlapec si v první chvíli pomyslel, že toho pána zná – pán zná Phila Sawyera a chce jen pozdravit jeho syna. Přesně to vyzařoval jeho úsměv, tak uvolněný, nenásilný a důvěrný. Druhý muž na vedlejším sedadle se naklonil a pohlédl směrem k Jackovi slepeckými brýlemi – byly kulaté a tak tmavé, že byly skoro černé. Ten druhý muž měl na sobě běloskvoucí oblek. Řidič nechal ještě chvíli za sebe mluvit úsměv.

Pak řekl: „Synku, nevíš, jak se dostaneme do hotelu Beverly Hills?“ Takže to byl přece jenom cizí člověk. Jacka podivně bodlo u srdce zklamáním.

Ukázal rovně ulicí. Hotel byl přímo tam, tak blízko, že jeho otec mohl chodit na pracovní snídaně v Lodžii pěšky.

„Rovně?“ zeptal se řidič stále s úsměvem.

Jack přikývl.

„Seš pěkně chytrej malej kluk,“ řekl mu muž a druhý se uchechtl. „Máš ponětí, jak je to daleko?“ Jack zavrtěl hlavou. „Třeba pár bloků?“

„Jo.“ Začínal se ho zmocňovat neklid. Řidič se pořád usmíval, ale teď už byl ten úsměv rozzářený, tvrdý a prázdný. A uchechtnutí spolujezdce znělo hvízdavě a chrchlavě, jako by ucucával něco mokrého.

„Asi tak pět? Šest? Co říkáš?“

„Asi pět nebo šest,“ řekl Jack a couvl.

„No, moc rád bych ti poděkoval, chlapečku,“ řekl řidič. „Co takhle kousek cukroví, co ty na to?“ Vysunul oknem sevřenou pěst otočenou dlaní nahoru a rozevřel ji: čokoládová rolka Tootsie. „Je tvoje. Vezmi si.“

Jack opatrně udělal krok vpřed a v duchu uslyšel slova tisíců varování ohledně cizích lidí a cukroví. Ale tenhle muž pořád seděl v autě. Kdyby si něco zkusil, Jack by byl dávno v prachu, než by ten chlap stačil otevřít dveře. A nevzít si to mu připadalo jaksi nezdvořilé. Jack udělal další krok blíž. Díval se tomu muži do očí – a ty byly modré, zářivé a tvrdé jako jeho úsměv. Instinkt Jackovi napovídal, aby ruku stáhl a mazal pryč. Nechal svoji ruku přiblížit se ještě o několik centimetrů blíž k čokoládové rolce. Pak po rolce zlehka chňapl prsty.

Řidičova ruka sevřela Jacka za zápěstí a spolujezdec ve slepeckých brýlích se hlasitě zasmál. Vylekaný Jack se zahleděl do očí muže, který mu svíral ruku, a uviděl, že se ty oči začínají měnit – tedy měl dojem, že se začínají měnit – a místo modré nabírají žlutou barvu.

Ale později opravdu byly žluté.

Muž na druhém sedadle rozrazil dveře a zadem oběhl auto. Na klopě hedvábného saka měl malý zlatý křížek. Jack se horečně vzpíral, ale řidič se zářivě a prázdně usmíval a pevně ho držel. „NE!“ ječel Jack. „POMOC!“

Muž v tmavých brýlích otevřel zadní dveře na straně u Jacka.

„POMOZTE MI!“ zařičel Jack.

Muž, který ho držel, na něj začal tlačit tak, aby ho mohl nacpat dovnitř otevřenými dveřmi. Jack se zmítal, stále řval, ale muž jen bez námahy zesílil sevření. Jack bušil do jeho rukou, pak se pokusil ty ruce odstrčit. S hrůzou si uvědomil, že to, co pod prsty cítí, není kůže. Zkroutil krk a uviděl, že se mu do boku zatíná cosi tvrdého a ostrého, podobného drápu nebo kloubnatému pařátu, i když to trčí z černého rukávu. Jack se znovu rozječel.

Z ulice kus od nich se kdosi hlasitě ozval: „Hej, nechte toho kluka na pokoji! Vy tam! Pusťte toho kluka!“

Jack vyjekl úlevou a svíjel se v mužových pažích ze všech sil. Od konce bloku k nim běžel vysoký hubený černoch a nepřestával křičet. Muž, který Jacka držel, ho upustil na chodník a rozběhl se zadem kolem auta ke dveřím. Dveře domu za Jackem se hlasitě otevřely – další svědek.

„Dělej, dělej,“ sykl řidič a už dupal na plyn. Muž v bílém obleku vskočil na sedadlo spolujezdce, auto protočilo kola a s kvílením vyrazilo šikmo přes Rodeo Drive, kde těsně minulo dlouhý bílý clenet, který řídil opálený muž v bílém tenisovém úboru. Houkačka clenetu zahýkala.

Jack se sbíral z chodníku. Motala se mu hlava. Vedle něho se objevil holohlavý muž ve světle hnědém safari obleku a ptal se: „Kdo to byl? Znáš jejich jména?“

Jack zavrtěl hlavou.

„Jak ti je? Měli bychom zavolat policii.“

„Chci si sednout,“ řekl Jack a muž mu udělal místo.

„Chceš, abych zavolal policii?“ zeptal se, ale Jack zavrtěl hlavou.

„Tohle je prostě neuvěřitelné,“ horlil muž. „Bydlíš někde poblíž? Už jsem tě někdy viděl, že?“

„Jmenuju se Jack Sawyer. Náš dům je kousek tamhle.“

„Bílý dům,“ přikývl muž. „Seš kluk Lily Cavanaughové. Doprovodím tě domů, jestli chceš.“

„Kde je ten druhý pán?“ zeptal se ho Jack. „Ten černoch – ten, který na ně křičel.“

Neklidně couvl od muže v safari obleku. Kromě nich dvou byla ulice prázdná.

Muž, který k němu před chvílí utíkal, byl Lester Speedy Parker. Speedy mu tehdy zachránil život, uvědomil si Jack a rozběhl se k hotelu o to rychleji.

3

„Dal sis něco k snídani?“ zeptala se ho matka a ústy vychrlila mračno dýmu. Přes vlasy měla uvázaný šál jako turban, a když měla vlasy takhle schované, Jackovi připadala její tvář kostnatá a zranitelná. Mezi ukazovákem a prostředníkem jí doutnal centimetrový špaček cigarety, a když si všimla, že Jack tím směrem pohlédl, zamáčkla jej v popelníku na nočním stolku.

„Á… hm, ne, ani ne,“ odpověděl a lelkoval mezi dveřmi do její ložnice.

„Chci slyšet jasné ano, nebo ne,“ řekla a otočila se znovu k zrcadlu. „Ta nejednoznačnost mě ubíjí.“ Její zápěstí a ruka v zrcadle, která nanášela make-up na Lilyinu tvář, vypadaly tenké jako hůlky.

„Ne,“ řekl.

„No tak chviličku vydrž, a až se tvoje matka udělá krásnou, vezme tě dolů a koupí ti, co si tvé srdce žádá.“

„Tak jo,“ souhlasil. „Mně prostě přišlo hrozně depresivní být tam úplně sám.“

„To mě podrž, kvůli čemu ty tak můžeš být depresivní…“ Předklonila se a zkoumala svou tvář v zrcadle. „Snad ti nebude vadit, když počkáš v obýváku, Jacky. Tohle dělám radši sama. Jsou to ženská tajemství.“

Jack se beze slova otočil a odloudal se zpátky do obývacího pokoje.

Když se rozezvonil telefon, nadskočil půl metru do vzduchu.

„Mám to vzít?“ zavolal.

„Děkuju ti,“ odpověděl mu její klidný hlas.

Jack zvedl sluchátko a řekl haló.

„Hele, kluku, konečně jsem tě sehnal,“ ozval se strýc Morgan Sloat. „Co si to sakra vzala tvoje máma do hlavy? Ježíši, mohli bychom se dostat do skutečných potíží, jestli někdo konečně nezačne věnovat pozornost detailům. Je tam? Pověz jí, že se mnou musí mluvit – je mi jedno, co si říká, ona se mnou prostě musí mluvit. Věř mi, chlapče.“

Jack nechal ruku s telefonem klesnout. Chtěl zavěsit, nasednout s matkou do auta a odjet do jiného hotelu v jiném státě. Nezavěsil. Zavolal: „Mami, volá strýc Morgan. Prý s ním musíš mluvit.“

Chvíli byla zticha a Jack si přál vidět, jak se tváří. Nakonec se ozvala: „Vezmu si to tady, Jacky.“

Jack už věděl, co bude muset udělat. Jeho matka jemně zavřela dveře k sobě do ložnice. Uslyšel, jak se vrací k toaletnímu stolku. Zvedla svůj telefon. „Už to mám, Jacky,“ zavolala za zavřenými dveřmi. „Dobře,“ odpověděl. Pak si vrátil telefon k uchu a rukou zakryl mluvítko, aby ho nikdo neslyšel dýchat.

„Skvělej kousek, Lily,“ spustil strýc Morgan. „Výbornej. Kdybys ještě filmovala, možná bys z toho dokázala něco vytřískat. Něco jako ‚Proč ta herečka zmizela?‘ Nemyslíš si ale, že je nejvyšší čas, aby ses zase začala chovat jako rozumný člověk?“

„Jak jsi mě našel?“ zeptala se.

„Myslíš, že je těžké tě najít? Ale no tak, Lily, chci, abys sebou mrskla a mazala zpátky do New Yorku. Je načase, abys přestala utíkat.“

„Tohle že dělám, Morgane?“

„Nemáš čas donekonečna, Lily, a já zase nemám tolik zbytečného času, abych tě honil po celé Nové Anglii. Hele, počkat. Ten tvůj kluk nezavěsil.“

„Jistěže zavěsil.“

Jackovi se před několika vteřinami zastavilo srdce.

„Vypadni z tý linky,“ poručil mu hlas strýce Morgana.

„Nebuď směšný, Sloate,“ ozvala se matka.

„Já ti povím, co je směšné, dámo. Zašíváš se v jakémsi třetiřadém hotelu místo toho, abys byla v nemocnici, tohle je směšné. Ježíši, copak nevíš, že musíme rozhodnout asi milion obchodních záležitostí? Taky mě zajímá vzdělání tvého syna, a dělám sakra dobrou věc. Vypadá to, že ty ses na to vykašlala!“

„Už s tebou nechci mluvit,“ řekla Lily.

„Nechceš, ale musíš. Přijedu tam a strčím tě do nemocnice násilím, když budu muset. Musíme všechno uspořádat a dohodnout, Lily. Patří ti půlka společnosti, kterou se snažím vést – a Jack dostane tvoji půlku, až odejdeš. Chci mít jistotu, že bude o Jacka postaráno. A jestli si myslíš, že péče o Jacka je to, co provádíš v tom zatraceným New Hamsphiru, tak seš nemocná mnohem víc, než tušíš.“

„Co chceš, Sloate?“ zeptala se Lily unaveně.

„Víš, co chci – chci, aby bylo o každého postaráno. Chci to, co je fér. Já se postarám o Jacka, Lily. Budu mu dávat padesát tisíc dolarů ročně – přemýšlej o tom, Lily. Postarám se, aby šel na dobrou vysokou. Ty ho nedokážeš ani udržet ve škole.“

„Ušlechtilý Sloat,“ utrousila matka.

„Myslíš, že tohle je odpověď? Lily, ty potřebuješ pomoc a já jediný ti ji nabízím.“

„Co za to chceš, Sloate?“ zeptala se matka.

„To víš zatraceně dobře. Dostanu to, co je fér. Dostanu to, co mi patří. Tvůj podíl ve společnosti Sawyer a Sloat – dřel jsem pro tu společnost jako kůň a měla by být moje. Mohli bychom všechny papíry podepsat za jedno dopoledne, Lily, a pak se soustředit na to, aby se o tebe někdo postaral.“

„Jako se postarali o Tommyho Woodbinea,“ řekla. „Někdy mě napadá, že jste s Philem byli příliš úspěšní, Morgane. Sawyer a Sloat se řídili mnohem líp, než ses pustil do investic v nemovitostech a produkci. Pamatuješ, když jsi měl jako klienty jenom pár trapných komiků a půl tuctu začínajících herců a scenáristů? Život před těma hromadama prachů se mi líbil mnohem víc.“

„Řídili se líp? Co to meleš?“ zaječel strýc Morgan. „Ty nedokážeš uřídit ani sebe!“ Pak se namáhavě ovládl. „A zapomenu, že ses zmiňovala o Tomovi Woodbineovi. To bylo dokonce i pod tvoji úroveň, Lily.“

„Já už zavěsím, Sloate. Drž se odsud dál. A drž se dál od Jacka.“

„Půjdeš do nemocnice, Lily, a tohle utíkání skon…“

Matka zavěsila a uťala strýce Morgana uprostřed věty. Jack opatrně položil svoje sluchátko. Pak se přesunul o několik kroků blíž k oknu, jako by nechtěl, aby ho někdo zahlédl poblíž telefonu v obývacím pokoji. Za zavřenými dveřmi do ložnice bylo ticho.

„Mami?“ zavolal.

„Ano, Jacky?“ Postřehl, že jí hlas lehce zakolísal.

„Stalo se něco? Není ti nic?“

„Mně? Jasně že ne.“ Její kroky se potichu přiblížily ke dveřím, které se pootevřely. Jejich pohledy se setkaly, Jackovy modré oči se upřely do jejích modrých očí. Lily rozrazila dveře dokořán. Znovu se na sebe zahleděli, na okamžik až nepříjemně zpříma. „Jistěže se nic nestalo. Proč by mělo?“ Konečně od sebe odtrhli pohled. Něco si jím sdělili, ale co? Jacka napadlo, jestlipak máma ví, že její rozhovor slyšel. Pak si pomyslel, že to, co si před chvilkou beze slov sdělili – úplně poprvé –, se týká její nemoci.

„No,“ zakoktal rozpačitě. Matčina nemoc, obří nevyslovitelná věc, mezi nimi narostla do bizarních rozměrů. „Vlastně nevím. Strýc Morgan mi připadal…“ Pokrčil rameny.

Lily se zachvěla a Jack si uvědomil další důležitou věc. Jeho máma se bála – přinejmenším stejně jako on.

Zastrčila si do úst cigaretu a cvakla zapalovačem. Znovu do Jacka zabodla pronikavý pohled. „Toho zmetka si vůbec nevšímej, Jacku. Jsem jenom rozčilená, protože se zdá, že se ho snad nikdy nedokážu zbavit. Tvůj strýc Morgan mě hrozně rád buzeruje.“ Vyfoukla šedý kouř. „Chuť na snídani mě bohužel přešla. Nechceš si zajít dolů sám a tentokrát se pořádně najíst?“

„Pojď se mnou,“ řekl.

„Ráda bych chvíli byla sama, Jacku. Snaž se to pochopit.“

Snaž se to pochopit.

Věř mi.

Tohle dospělí říkali a přitom tím mysleli něco úplně jiného.

„Bude se mnou lepší řeč, až se vrátíš,“ omlouvala se. „Slibuju.“

Ale ve skutečnosti říkala: Chce se mi ječet, tohle už nesnesu, vypadni, vypadni!

„Nechceš něco přinést?“

Zavrtěla hlavou, ztuhle se na něj usmála a on musel z pokoje odejít, i když také ztratil jakékoli pomyšlení na snídani. Jack se odloudal chodbou k výtahům. Znovu mu zbývalo jen jediné místo, kam jít, ale tentokrát to věděl ještě dřív, než došel do zšeřelé haly s bledým a přísným recepčním.

4

Speedy Parker nebyl ve své kanceláři v malé, červeně natřené kůlně. Nebyl ani venku na dlouhém molu, ani v herně, kde dva staříci vzadu hráli Skee-Ball, jako by to byla válka, o níž oba věděli, že ji prohrají. Nebyl v prašné prázdnotě pod horskou dráhou. Jack Sawyer se v ostrém slunci bezradně otočil a zahleděl se do prázdných uliček a pustých prostranství parku. Strach zesílil sevření o další stupeň. Co když se Speedymu něco stalo? To nebylo možné, ale co když se strýc Morgan o Speedym dozvěděl (ale co by se o něm mohl dozvědět?) a… Jack v duchu uviděl, jak se zpoza rohu řítí dodávka MLADÝ DIVOCH a nabírá rychlost, až gumy kvílejí.

Škubl sebou a vyrazil, i když nevěděl, kudy se dát. V záchvatu paniky viděl, jak strýc Morgan běží kolem řady křivých zrcadel, která ho proměňují v přízračné nestvůry. Z plešatého čela mu rostou rohy, mezi tučnými lopatkami mu bobtná hrb, z tlustých prstů se stávají špalky. Jack ostře zabočil vpravo a zjistil, že míří k podivné, téměř kruhové stavbě z bílých latí.

Zevnitř najednou uslyšel rytmické klep, klep, klep. Rozběhl se po zvuku – hasák bušil do trubky, kladivo dopadalo na kovadlinu, ten hluk znamenal práci. Uprostřed latí našel kulatý knoflík, zatáhl za něj a otevřel chatrné laťové dveře.

Jack vešel do pruhované temnoty a zvuky zesílily. Temnota kolem něho měnila tvary, přetvářela své dimenze. Jack natáhl ruce a dotkl se plátna. Odhrnulo se a najednou se kolem něho rozlilo zářivě žluté světlo. „Putující Jack,“ pronesl Speedyho hlas.

Jack se otočil po hlase a uviděl údržbáře usazeného na zemi vedle částečně rozebraného kolotoče. V ruce držel hasák a před ním ležel bílý kůň s vlnitou hřívou, od hrušky sedla po břicho proražený dlouhým stříbrným kůlem. „Už se mnou můžeš mluvit, synku?“ zeptal se.

4

Jack zvažuje

1

„Ano, teď už můžu,“ řekl Jack naprosto klidným hlasem a vzápětí propukl v pláč.

„No tak, Putující Jacku.“ Speedy upustil hasák a zamířil k němu. „No tak, synku, jen pomalu, pomalu…“

Ale Jack nemohl pomalu. Najednou toho bylo moc, všeho, bylo toho příliš a byl to výkřik nebo jen tonutí pod mohutnou vlnou černoty – vlnou, kterou neozářil žádný jasný záblesk zlata. Slzy bolely, ale měl pocit, že ho ta hrůza zabije, jestliže ji nevybrečí.

„Jenom se vyplač, Putující Jacku,“ řekl Speedy a vzal ho do náručí. Jack si položil rozpálenou opuchlou tvář na Speedyho tenkou košili, takže ucítil jeho pach – něco jako Old Spice, něco jako skořici, něco jako knihy, které nikdo dlouho nevytáhl z knihovny. Dobré vůně, uklidňující vůně. Ovinul paže kolem Speedyho, dlaněmi nahmátl kosti na jeho zádech, těsně pod kůží, sotva zakryté hubeným masem.

„Plač, jestli ti to vrátí klid,“ řekl Speedy a kolébal ho. „Někdy to pomůže. Vím to. Speedy ví, jak jsi byl daleko, Putující Jacku, a jak daleko musíš jít i jak jsi unavený. Takže plač, jestli ti to uleví.“

Jack slovům sotva rozuměl – jen jejich zvuku, který ho tišil a uklidňoval.

„Máma je fakt nemocná,“ řekl nakonec do Speedyho košile. „Myslím, že sem přijela, aby utekla před bývalým společníkem mého táty. Panem Morganem Sloatem.“ Mohutně potáhl, pustil se Speedyho, odtáhl se od něho a promnul si opuchlé oči hranami dlaní. Překvapilo ho, že se vůbec nestydí – do této chvíle mu vadilo, když brečel, a styděl se za to…, skoro jako by se počural. Bylo to tím, že máma byla vždycky tak tvrdá? Nejspíš na tom něco bylo. Lily Cavanaughová slzami hodně šetřila.

„Ale to není jediný důvod, proč sem přijela, viď?“

„Není,“ řekl Jack potichu. „Myslím…, že sem přijela umřít.“ Při posledním slově se mu neuvěřitelně zvýšil hlas, takže to znělo jako vrznutí nepromazaných pantů.

„Možná,“ řekl Speedy a nespouštěl z Jacka oči. „A možná jsi tu, abys ji zachránil. Ji… a jednu paní, která je přesně jako ona.“

„Koho?“ vypravil ze sebe Jack znecitlivělými rty. Věděl koho. Neznal její jméno, ale věděl, kdo to je.

„Královnu,“ odpověděl Speedy. „Jmenuje se Laura DeLoessian a je královnou Teritorií.“

2

„Pomoz mi,“ zamručel Speedy. „Popadni fešnou Stříbrnou dámu rovnou pod ocasem. Je to velká opovážlivost, ale určitě jí nebude vadit, když mi pomůžeš vrátit ji tam, kam patří.“

„Tak jí říkáš? Stříbrná dáma?“

„No jo,“ zakřenil se Speedy a ukázal asi deset zubů, dohromady nahoře i dole. „Všichni koně na kolotoči mají jména, to nevíš? Tak ji popadni, Putující Jacku!“

Jack hmátl pod dřevěný ocas bílého koně a propletl prsty. Speedy s mručením sevřel do svých velkých hnědých dlaní přední nohy Dámy. Společně pak nesli dřevěného koně k nakloněné plošině kolotoče, s kůlem namířeným k zemi a špicí černě opatlanou vrstvami motorového oleje.

„Trochu doleva…,“ hekal Speedy. „Jo… Teď ji nasadíme, Putující Jacku! Hezky napevno!“

Usadili kůl na místo a pak ustoupili, Jack celý udýchaný, Speedy se širokým úsměvem a hvízdáním v plicích. Černoch si předloktím setřel pot z čela a pak obrátil usměvavou tvář k Jackovi.

„Panečku, to jsme kabrňáci, co?“

„Když myslíš,“ usmíval se Jack.

„No to bych řekl! Jasně že jo!“ Speedy hmátl do zadní kapsy a vytáhl tmavě zelenou půllitrovou láhev. Odšrouboval uzávěr, napil se – a Jacka se na okamžik zmocnila přízračná jistota: Viděl skrze Speedyho. Speedy zprůhledněl, vypadal jako duch z pořadu Topper, který dávali na jedné nezávislé stanici v L. A. Speedy mizel. On mizí, pomyslel si Jack, nebo někam odchází? Ale to byla další bláznivá myšlenka, nedávala vůbec žádný smysl.

Pak byl Speedy znovu celý jako předtím. Byl to jenom trik, kterým šálil Jackovi zrak, jen chvilková…

Ne. Žádný trik. Na jednu vteřinu tu skoro nebyl!

… halucinace.

Speedy se na něj potměšile díval. Už chtěl láhev Jackovi podat, pak ale lehce zavrtěl hlavou. Zašrouboval uzávěr a láhev zasunul zpátky do zadní kapsy. Otočil se, aby obhlédl Stříbrnou dámu usazenou na patřičné místo na kolotoči, takže už jen stačilo bezpečně ji přišroubovat k podlaze. Usmíval se. „Jsme prostě kabrňáci, Putující Jacku.“

„Speedy…“

„Všecky tu mají jméno,“ pokračoval Speedy a pomalu vyrazil po obvodu nakloněného kolotoče. Jeho kroky duněly vysokou budovou. Vysoko, ve stínech mezi zkříženými trámy, potichu začiřikalo několik vlaštovek. Jack se vydal za ním. „Stříbrná dáma… Půlnoc… Tady ten grošák je Skaut… Tahle klisna je Rychlá Ella.“

Černoch zaklonil hlavu a zazpíval, až se vlaštovky polekaně rozlétly:

„,Rychlá Ella dováděla s milým… Co Bill Martin proved, to vám teď povím…‘ Hou! Podívej, jak lítají!“ Zasmál se…, ale když se otočil k Jackovi, už byl zase vážný. „Chtěl bys zkusit zachránit mámě život, Jacku? Jí a té druhé paní, o který jsem ti povídal?“

„Já…,“ nevím jak, chtěl říct, ale z nitra – ze stejné, dříve zamčené komůrky, z níž ráno unikla vzpomínka na dva muže a pokus o únos – mocně zazněl jakýsi hlas: Ale víš! Možná jsi Speedyho potřeboval, abys začal, ale dobře to víš, Jacku. Víš.

Znal ten hlas velice dobře. Patřil jeho otci.

„Udělám to, když mi řekneš jak,“ odpověděl a hlas mu roztřeseně stoupal a klesal.

Speedy přešel ke stěně naproti – vysoké a kruhové, z úzkých latěk, a pomalované jednoduchou, ale divoce nespoutanou malbou pádících koní. Jackovi ta stěna připomněla stahovací roletu na otcově psacím stole (a Jack si najednou vzpomněl, že ten stůl byl v kanceláři Morgana Sloata, když tam Jack s mámou byli naposled – ta myšlenka za sebou táhla tenkou, mléčně bílou nit vzteku).

Speedy vytáhl gigantický svazek klíčů, zamyšleně se jím probral, našel ten, který chtěl, a otočil jím ve visacím zámku. Vytáhl zámek z petlice, zacvakl jej a spustil do jedné z náprsních kapes. Pak celou stěnu, umístěnou na kolejnici, odsunul stranou. Dovnitř vtrhlo nádherně jasné sluneční světlo a donutilo Jacka přimhouřit oči. Po stropě vlídně tancovaly vodní vlnky. Měli před sebou úžasný výhled na moře, který se jezdcům na kolotoči v Radostném světě Arkádie naskytl pokaždé, když je Stříbrná dáma, Půlnoc a Skaut vezli kolem východní stěny budovy s kolotočem. Mírný mořský větřík sfoukl Jackovi vlasy z čela.

„Lepší je být na slunku, jestli o tom máme mluvit,“ řekl Speedy. „Pojď sem, Putující Jacku, a já ti povím, co můžu…, což není všecko, co vím. Bůh chraň, aby ses měl někdy všecko dozvědět.“

3

Speedy mluvil tichým hlasem – tak mírným a konejšivým, že Jackovi připadal jako měkounká kůže. Chlapec poslouchal, občas se zamračil, chvílemi zalapal po dechu.

„Znáš to, čemu říkáš Denní sny?“

Jack přikývl.

„To nejsou sny, Putující Jacku. Nejsou to denní sny, nejsou to ani noční sny. To místo je opravdový. Teda aspoň tak akorát opravdový. Je to tam hodně jiný, ale je to opravdový.“

„Speedy, máma říká…“

„V tuhle chvíli na to nedej. Ona o Teritoriích neví…, ale svým způsobem o nich přece jenom ví. Protože tvůj táta, ten o nich věděl. A ten druhej chlap…“

„Morgan Sloat?“

„Jo, řekl bych, že ten. Ten to ví taky.“ Pak Speedy záhadně dodal: „Taky vím, co je zač tam. Aby ne! Panečku!“

„Ten obrázek u tebe v kanceláři…, to není Afrika?“

„Není to Afrika.“

„Žádný trik?“

„Žádnej trik.“

„A můj tatínek tam chodil?“ zeptal se, ale v hloubi duše už odpověď znal – byla to odpověď, která vysvětlovala příliš mnoho věcí, než aby nebyla pravdivá. Ale ať už to byla pravda, nebo ne, Jack zaváhal, nakolik tomu všemu chce věřit. Magické kraje? Nemocné královny? Zneklidňovalo ho to. Zneklidňovalo to jeho mysl. Copak mu máma, když byl malý, pořád dokola neopakovala, že si nemá plést svoje denní sny s tím, co je skutečně opravdové? Byla na to velice přísná a trochu Jacka vyděsila. Možná proto, napadlo ho teď, že se vyděsila také. Copak by mohla žít s Jackovým tátou tak dlouho a vůbec nic nevědět? To si Jack nemyslel. Možná, pomyslel si, možná toho moc nevěděla…, jen tolik, aby se toho bála.

Zblázníš se. O tom mluvila. Lidé, kteří nepoznají rozdíl mezi skutečností a výplody fantazie, se zbláznili.

Ale jeho otec poznal jinou pravdu, je to tak? Je. A Morgan Sloat také.

Mají magii jako my fyziku, že?

„Tvůj táta tam chodil často, jo. A ten druhej chlap, Groat…“

„Sloat.“

„No jo! Ten. Ten taky chodil. Akorát tvůj táta, Jacky, ten se tam chodil učit. Ten druhej panáček, ten si tam chodil akorát nahrabat.“

„Zabil Morgan Sloat strýčka Tommyho?“ vyhrkl Jack.

„Vo tom nic nevim. Jenom mě poslouchej, Putující Jacku, protože čas se krátí. Jestli si fakt myslíš, že se ten Sloat tady vobjeví…“

„Mluvil strašně vztekle,“ řekl Jack. Už jen pomyšlení na to, že se strýc Morgan ukáže v Arkádii, ho znervózňovalo.

„Tak to nám moc času nezbejvá. Protože by mu nebylo tak moc proti srsti, kdyby tvoje máma umřela. Jeho dvojenec teda očividně doufá, že královna Laura umírá.“

„Dvojenec?“

„V tomhle světě jsou lidi, kteří mají v Teritoriích dvojence,“ řekl Speedy. „Není jich moc, protože tam je mnohem míň lidí – možná tak jeden na každejch sto tisíc tady. Ale dvojenci můžou přecházet sem a tam jako nic.“

„Ta královna… Ona je mámin… Její dvojenec?“

„Jo, vypadá to tak.“

„Ale máma nikdy…?“

„Ne. Nikdy. Neměla důvod.“

„Můj táta měl… dvojence?“

„To teda měl. Skvělýho chlapa.“

Jack si olízl rty – to byl tedy bláznivý rozhovor! Dvojenci a Teritoria! „Když tady táta umřel, jeho dvojenec tam umřel taky?“

„Jo. Ne přesně v tu samou dobu, ale skoro.“

„Speedy?“

„Copak?“

„Já mám taky dvojence? V Teritoriích?“

A Speedy se na něj zadíval tak vážně, až Jackovi přeběhl mráz po zádech. „Ty ne, synku. Ty seš jenom jeden. Seš výjimečnej. A ten Bloud…“

„Sloat,“ opravil ho Jack a pousmál se.

„… jo, to je fuk, ten to ví. To bude jeden z důvodů, proč se sem tak rychle žene. A jeden z důvodů, proč sebou musíš hodit.“

„Proč?“ vybuchl Jack. „Co zmůžu, jestli je to rakovina? Jestli je to rakovina a ona je tady místo na klinice, tak je to proto, že není žádná cesta, víš, jestli je tady, znamená to…“ Znovu hrozilo, že se slzy přelijí, a Jack je horečně spolkl. „Znamená to, že už ji musí mít všude.“

Má ji všude. Ano. To byla další pravda, kterou v hloubi srdce znal: pravda o jejím stále rychlejším hubnutí, pravda o hnědých stínech pod očima. Má ji všude, ale prosím tě, Bože, hej, Pane Bože, kámo, je to moje máma…

„Prostě,“ dokončil zdušeně, „k čemu by bylo dobré jít do toho denního snu?“

„Myslím, že prozatím jsme mleli pantem už dost,“ usoudil Speedy. „Stačí, když budeš věřit tomuhle, Putující Jacku: Nikdy bych ti neříkal, že bys tam měl jít, kdybys jí nemohl prokázat nějaký dobro.“

„Ale…“

„Buď zticha, Putující Jacku. Nemůžu už mluvit, dokud ti neukážu něco z toho, co myslím. K ničemu by to nebylo. Pojď.“

Speedy vzal Jacka kolem ramen a vedl ho kolem plošiny kolotoče. Vyšli ze dveří společně a pak zamířili po jedné z pustých vedlejších uliček zábavního parku. Nalevo od nich stála budova s elektrickým autodromem, nyní zabedněná a zavřená. Napravo byla řada stánků s názvy: Tref se míčkem, Proslavená pizza a koblihy, Střelnice – také všechny zabedněné (na prknech dováděla vyšisovaná divoká zvířata – lvi, tygři a medvědi, panečku!).

Došli k široké hlavní ulici, které se říkalo Dřevěná promenáda, což mělo matně upomínat na Atlantic City – Radostný svět Arkádie měl molo, ale ne opravdový dřevěný chodník. Budova s hernou teď byla vlevo asi sto metrů od nich a klenutý vchod do Radostného světa asi dvě stě metrů napravo. Jack slyšel pravidelné dunění příbojových vln a osamělý křik racků.

Podíval se na Speedyho a chtěl se zeptat, co teď a co potom, jestli vůbec něco z toho myslel vážně, nebo to byl jen krutý žert…, ale nic z toho neřekl. Speedy mu podával zelenou skleněnou láhev.

„To…,“ začal Jack.

„Vezme tě tam,“ řekl Speedy. „Hodně lidí, co tam choděj na návštěvu, nic takovýho nepotřebuje, ale tys tam už dlouho nebyl, co, Jacky?“

„Ne.“ Kdy naposledy zavřel oči v tomto světě a otevřel je v magickém světě Denních snů, v tom světě sytých, svěžích vůní a hlubokého průhledného nebe? Loni? Ne. Mnohem dřív… v Kalifornii…, když umřel tatínek. Tehdy mu bylo asi…

Jackovi se rozšířily oči. Devět? Tak dávno? Před třemi roky?

Vylekalo ho, jak tiše, jak nenápadně ty sny, někdy líbezné, jindy temné a znepokojivé, uplynuly – jako by velký kus jeho fantazie bezbolestně a bez ohlášení odumřel.

Rychle si vzal láhev od Speedyho a skoro ji upustil. Pocítil záchvěv paniky. Některé Denní sny byly tísnivé, to ano, a mámina důrazná pokárání, aby nemíchal skutečnost a výmysly (jinými slovy – nezblázni se, Jacky, kluku jeden, jasný?), ho trochu vystrašila, to ano, ale teď zjistil, že přece jen nechce ten svět ztratit.

Podíval se Speedymu do očí a pomyslel si: On to taky ví. O všem, na co jsem teď myslel, ví. Kdo jsi, Speedy?

„Když tam nějakou dobu nejseš, pozapomeneš, jak se tam dostat po vlastních,“ řekl Speedy. Kývl na láhev. „Proto mám u sebe trochu magický šťávy. Tohle pití je speciální.“ Speedy to poslední slovo pronesl téměř posvátně.

„Je odtamtud? Z Teritorií?“

„Ne. Trochu magie mají i tady, Putující Jacku. Ne moc, ale trochu jo. Tahleta magická šťáva pochází z Kalifornie.“

Jack se na něj nedůvěřivě podíval.

„Dej si. Trochu si usrkni a zjistíš, jestli se nevydáš na cestu.“ Speedy se zakřenil. „Když se napiješ pořádně, můžeš se vydat, kam se ti zachce. Díváš se na někoho, kdo o tom něco ví.“

„Jéžiš, Speedy, ale…“ Začal se bát. V ústech mu vyschlo, slunce mu připadalo příliš ostré a na spáncích cítil, jak se mu zrychluje tep. Pod jazykem vnímal měděnou pachuť a pomyslel si: Takhle ta jeho „magická šťáva“ bude chutnat – příšerně.

„Jestli se polekáš a budeš se chtít vrátit, znovu si usrkni,“ řekl Speedy.

„Půjde se mnou? Ta láhev? Určitě?“ Pomyšlení, že tam uvázne, na tom tajuplném místě, zatímco jeho mámu sužuje nemoc a Sloat, bylo pro něj nesnesitelné.

„Spolehni se.“

„Tak jo.“ Jack přiložil láhev ke rtům… a pak ji nechal trochu poklesnout. Vycházel z ní strašný, pronikavý puch. „Já nechci, Speedy,“ zašeptal.

Lester Parker se na něj díval, jeho rty se usmívaly, ale v očích úsměv neměl – ty byly přísné. Neústupné. Děsivé. Jack si vzpomněl na černé oči: oči racka, oko víru. Zaplavila ho hrůza.

Podal láhev zpátky Speedymu. „Nemůžeš si ji vzít zpátky?“ zeptal se nehlasným šepotem. „Prosím?“

Speedy neodpověděl. Nepřipomínal Jackovi, že mu umírá máma nebo že se blíží Morgan Sloat. Nenazval Jacka zbabělcem, i když ten se nikdy v životě necítil zbaběleji, dokonce ani tehdy, když vycouval ze skákacího prkna na táboře Accomac a někteří kluci ho vypískali. Speedy se jenom otočil a jen tak si pískal.

K hrůze se přidala osamělost a oba vjemy ho zaplavily. Speedy se od něho odvrátil. Speedy mu ukázal záda.

„Tak jo,“ řekl Jack najednou. „Dobře, jestli potřebuješ, abych to udělal.“

Znovu pozdvihl láhev, a než si to stačil zase rozmyslet, napil se.

Chuť byla ještě horší, než čekal. Už dřív pil víno, dokonce v něm našel jistou zálibu (zvlášť mu chutnala bílá suchá vína, která matka podávala s platýsem, chňapalem nebo mečounem) – a tohle se vínu trochu podobalo…, ale zároveň to byla děsivá parodie na všechna vína, která dosud ochutnal. Chuť byla pronikavá, sladká a nahnilá, vůbec nepřipomínala svěží hrozny, ale hrozny mrtvé, které neměly dobrý život.

Když mu ústa zaplnila ta hrozná sladkofialová chuť, viděl révu přímo před očima – uvadlou, zaprášenou, tlustou a ohavnou, pnoucí se po špinavé omítce v lepkavém, hustém slunečním světle a tichu, jež narušovalo jen tupé bzučení spousty much.

Polkl a krkem se mu natáhla ohnivá nit jako šnečí stopa.

Zavřel oči, zašklebil se, žaludek pohrozil, že se obrátí. Nezvracel, ale byl přesvědčen, že kdyby dnes snídal, stalo by se to.

„Speedy…“

Otevřel oči a další slova mu odumřela v hrdle. Zapomněl na nutkání vydávit tu hroznou parodii na víno. Zapomněl na mámu i na strýce Morgana, na tátu a skoro na všechno ostatní.

Speedy byl pryč. Půvabné oblouky horské dráhy rýsující se proti nebi také byly pryč. I dřevěná promenáda zmizela.

Ocitl se někde jinde. Byl…

„V Teritoriích,“ zašeptal Jack a po celém těle mu naskočila husí kůže strachem a vzrušením, jež se slily do bláznivé směsky. Vnímal, jak se mu v zátylku zježily vlasy, cítil, jak mu koutky úst zvedá přihlouplý úsměv. „Speedy, jsem tady, panebože, jsem v Teritoriích! Já…“

Ale pak ho přemohl úžas. Připlácl si ruku na ústa a pomalu se otočil kolem dokola, aby se podíval na to místo, kam ho zavedla Speedyho „magická šťáva“.

4

Oceán tu stále byl, jenže teď byl tmavší, sytěji modrý – nejkrásnější indigo, jaké kdy Jack viděl. Chvíli stál jako uhranutý, s vlasy povlávajícími v mořském větru, a hleděl k obzoru, kde se ten indigový oceán stýkal s nebem barvy vybledlého denimu.

Čára horizontu byla maličko, ale nepochybně zakřivená.

Zamračeně zavrtěl hlavou a otočil se na druhou stranu. Na mysu, kde ještě před minutou stála kruhová budova s kolotočem, rostla mořská tráva, vysoká, divoká a hustá. Herní molo bylo pryč a na jeho místě zbývala jen změť žulových kvádrů táhnoucích se k moři. Do kamenů úplně dole narážely vlny a s mohutným dutým duněním pronikaly do prastarých puklin a tunelů. Pěna hustá jako šlehačka stříkala do jasného vzduchu a unášel ji vítr.

Jack se palcem a ukazovákem chytil za levou tvář. Pořádně štípl. Do očí mu vhrkly slzy, ale nic se nezměnilo.

„Je to opravdové,“ zašeptal a do kamenitého výběžku udeřila další vlna, až bílá pěna vysoko vystříkla.

Jack si najednou uvědomil, že Dřevěná promenáda tam pořád je… svým způsobem. Od začátku mysu – tam, kde Dřevěná promenáda končila a začínalo zábavní molo, na které Jackův mozek vytrvale myslel jako na „skutečný svět“ – až k místu, kde stál, vedla vyježděná vozová cesta a ta se táhla dál na sever stejným směrem jako Dřevěná promenáda, jež prošla pod obloukem označujícím hranici Radostného světa a venku se z ní stala Arcadia Avenue. Prostředkem téhle cesty se táhl pás mořské trávy, ale byla polehlá a zválená, takže Jackovi připadalo, že cesta se stále aspoň někdy používá.

Zamířil na sever, v pravé ruce pořád držel zelenou láhev. Napadlo ho, že někde v jiném světě Speedy svírá v ruce uzávěr od téhle láhve.

Zmizel jsem mu přímo před očima? Asi jo. Páni!

Ušel po cestě asi čtyřicet kroků a uviděl ostružinové houští. Mezi trny visely hrozny těch největších, nejtmavších a nejšťavnatějších ostružin, jaké kdy viděl. Jackův žaludek, který se už zřejmě vzpamatoval z urážky zvané „magická šťáva“, hlasitě zakručel.

Ostružiny? V září?

To je jedno. Po tom všem, co se dnes stalo (a to ještě nebylo ani deset hodin), mu připadal údiv nad ostružinami v září trochu jako bránit se aspirinu poté, co člověk spolkl kouli od dveří.

Jack natáhl ruku, natrhal si hrstku plodů a vložil si je do pusy. Byly úžasně sladké, úžasně dobré. S úsměvem (jeho rty získaly výrazný namodralý odstín) a pomyšlením, že dost pravděpodobně přišel rozum, si natrhal další hrst… a pak třetí. Nikdy neochutnal nic tak lahodného – i když později ho napadlo, že to nebylo jen těmi ostružinami, určitě v tom hrál roli i neuvěřitelně svěží vzduch.

Při trhání čtvrté porce utržil pár škrábanců – jako by mu keře říkaly, aby jim dal pokoj, pro dnešek už dost. Nejhlubší škrábanec na masité hraně pod palcem si vycucal a pak znovu zamířil na sever mezi dvěma vyježděnými kolejemi. Šel pomalu a snažil se sledovat všechno najednou.

Kousek od ostružiní se zastavil a podíval se vzhůru na slunce, které mu připadalo jaksi menší, a přesto ohnivější. Nemělo slabý oranžový nádech jako na starých obrazech ze středověku? Jackovi to tak připadalo. A…

Najednou se napravo od něho rozlehl výkřik, chraptivý a nepříjemný, jako když se z prkna vytahuje starý hřebík, a rozprášil mu myšlenky. Jack se stočil po zvuku, ramena vytažená až k uším, oči vytřeštěné.

Byl to racek – a jeho velikost byla přímo ohromující, skoro neuvěřitelná (a přesto tam stál, hmatatelný jako kámen, opravdový jako dům). Velký byl snad jako orel. Hladkou bílou protáhlou hlavu nakláněl na stranu. Otevřel a zavřel zobák velký jako hák na ryby. Natřásl křídla a rozvlnil dunovou trávu kolem sebe.

A potom začal poskakovat směrem k Jackovi, jako by se nebál.

Jack z dálky uslyšel pronikavý břeskný tón spousty rohů, které troubily jednoduchou fanfáru, a kdovíproč si najednou vzpomněl na matku.

Na okamžik pohlédl na sever, směrem, jímž mířil a odkud k němu fanfára dolehla – vyvolala v něm totiž neurčitý pocit, že musí spěchat. Připadalo mu (až když měl čas přemýšlet), že je to jako dostat ukrutnou chuť na něco, co jste dlouho nejedli – možná zmrzlinu, brambůrky nebo snad tacos. Nevíte to, dokud to neuvidíte – a do té doby v sobě máte jen touhu bez jména, která vás nenechá na pokoji a zneklidňuje vás.

Uviděl proti nebi obrysy vlajek a špičky snad velkého stanu – pavilonu.

Tam stojí Alhambra, pomyslel si a v tu chvíli na něj racek zakřičel. Jack se otočil a s leknutím uviděl, že už ho má za sebou tak metr a půl. Racek znovu otvíral zobák, ukazoval špinavě růžové dásně a připomínal mu včerejšek, kdy jiný racek upustil škebli na skálu a pak na něj upřel stejně děsivý pohled jako nyní tento. Racek se na něj šklebil – Jack byl o tom přesvědčený. Když k němu pták doskákal blíž, Jack z něho ucítil slabý a odporný zápach – zkažené rybiny a shnilých řas.

Racek na něj zasyčel a znovu zaplácal křídly.

„Běž pryč,“ vzkřikl Jack hlasitě. Jeho srdce rychle pumpovalo krev a v ústech mu vyschlo, ale nemínil se nechat zastrašit nějakým rackem, i když velkým. „Vypadni!“

Racek znovu rozevřel zobák… a potom, v několika příšerných záškubech rozevřeného hrdla, promluvil – aspoň to tak tedy vypadalo.

„Atka uírááá, Aku…, atka uírááááá…“

Matka umírá, Jacku…

Racek znovu neohrabaně poskočil blíž, šupinatými pařáty sevřel trsy trávy, rozevíral a zavíral zobák, černé oči upíral na Jacka. Ten si ani neuvědomoval, co dělá, a pozvedl zelenou láhev a napil se.

Znovu ho ta příšerná chuť donutila přimhouřit oči – a když je otevřel, díval se jako tumpachový na žlutou značku s černými obrysy dvou běžících dětí, chlapce a holčičky. POZOR DĚTI, varoval nápis. Se zaskřehotáním z ní vzlétl racek – tentokrát úplně normální velikosti – nepochybně ho vylekalo, jak se tu Jack náhle objevil.

Chlapec se rozhlédl a zmateně se zapotácel. Jeho žaludek, plný ostružin a Speedyho nechutné „magické šťávy“, se s úpěním zvedl. Svaly v nohou se začaly nepříjemně třást a Jack si kecl na zadek na obrubník pod značkou tak prudce, až se mu otřásla celá páteř a zuby cvakly o sebe.

Prudce se předklonil nad roztaženýma nohama a doširoka otevřel ústa, protože si byl jistý, že všechno vyklopí. Jenže jen dvakrát škytl, jak se žaludek pokusil obrátit, ale pak se pomalu uklidnil.

To ty ostružiny, pomyslel si. Nebýt jich, určitě bych se pozvracel.

Zvedl hlavu a znovu se ho zmocnil pocit neskutečna. Po vyježděné cestě v Teritoriích ušel nejvýš šedesát kroků. Tím si byl jistý. Dejme tomu, že jeho krok byl dlouhý šedesát centimetrů – ne, řekněme pětasedmdesát, ať máme rezervu. To znamená, že ušel sotva padesát metrů. Jenže…

Ohlédl se a spatřil oblouk s velkými červenými písmeny: RADOSTNÝ SVĚT ARKÁDIE. Měl bezvadný zrak, ale nápis byl tak daleko, že jej sotva přečetl. Napravo od něj stála rozložitá členitá budova hotelu Alhambra s elegantními zahradami vpředu a oceánem vzadu.

V Teritoriích ušel padesát metrů.

Tady jaksi urazil půl míle.

„Ježíšikriste,“ zašeptal Jack Sawyer a zakryl si rukama oči.

5

„Jacku! Jacku, chlapče! Putující Jacku!“

Speedyho hlas překřikoval rachot šestiválce se starým rozvodem SV, který připomínal pračku. Jack vzhlédl – hlava mu připadala hrozně těžká, paže a nohy ochromené únavou – a uviděl, jak k němu pomalu přijíždí velmi starý náklaďák International Harvester. Vzadu měl místo korby podomácku přitlučenou ohrádku z prken, která se za jízdy houpala sem a tam jako rozviklané zuby. Kapota se honosila strašlivě tyrkysovým lakem. Za volantem seděl Speedy.

Zastavil u obrubníku, zatúroval motor (Vhup! Vhup! Vhup-vhup-vhup!) a pak motor zhasl (Hahhhhhhhhhh…). Speedy rychle vylezl ven.

„Je ti něco, Jacku?“

Jack mu podával láhev. „Ta tvoje magická šťáva je fakt hnus, Speedy,“ hlesl chabě.

Speedy se zatvářil ublíženě… a pak se usmál. „Kdopak ti nakukal, že medicína má dobře chutnat, Putující Jacku?“

„Asi nikdo,“ odpověděl Jack. Cítil, jak se mu trochu vrací síla – pomalu – a ten dusivý pocit zmatku slábl.

„Už mi věříš, Jacku?“

Jack přikývl.

„Ne,“ namítl Speedy. „To neplatí. Musíš to říct nahlas.“

„Teritoria,“ prohlásil Jack. „Jsou tam. Doopravdy. Viděl jsem nějakého ptáka…“ Zarazil se a otřásl se.

„Jakého ptáka?“ zeptal se Speedy zostra.

„Racka. To byl fakt obr…“ Jack zavrtěl hlavou. „Tomu bys nevěřil.“ Zamyslel se a pak dodal: „Ne, ty bys asi věřil. Někdo jiný možná ne, ale ty jo.“

„Mluvil? Tam mluví spousta ptáků. Většinou samý blbosti. A některým ty jejich řeči zase dávají trochu smysl…, ale zlej smysl, a většinou lžou.“

Jack přikyvoval. Ulevilo se mu, už jen když poslouchal, jak o tom Speedy mluví jako o něčem naprosto samozřejmém a zcela rozumném.

„Myslím, že opravdu mluvil. Ale bylo to jako…“ Usilovně přemýšlel. „Ve škole v L. A., kam jsme s Richardem chodili, byl jeden kluk. Brandon Lewis. Měl vadu řeči, a když mluvil, bylo mu sotva rozumět. Ten pták mluvil podobně. Ale věděl jsem, co říká. Prý moje matka umírá.“

Speedy vzal Jacka kolem ramen a chvíli vedle sebe mlčky seděli na obrubníku. Recepční hotelu Alhambra, bledý, úzkoprsý a podezíravý vůči všemu živému v celém vesmíru, vyšel ven s vysokou hromádkou pošty v rukou. Speedy a Jack se dívali, jak míří na roh ulice Arkadijská a Plážová a vhazuje korespondenci do poštovní schránky. Otočil se, zaznamenal přivřenýma očima Jacka a Speedyho a pak se vydal na hlavní chodník k Alhambře. Temeno jeho hlavy bylo nad vrškem hustého plotu ze zimostrázu sotva vidět.

Jasně zaslechli, jak se otvírají a zavírají velké vstupní dveře, a na Jacka dolehl strašný pocit zdejší podzimní opuštěnosti. Široké pusté ulice. Dlouhá pláž s prázdnými dunami jemného písku. Opuštěný zábavní park, kde vozíky horské dráhy stojí na výhybce pod celtovými plachtami a všechny stánky jsou zavřené na petlici. Připadalo mu, že ho matka zavedla na místo, které se nachází na úplném konci světa.

Speedy zaklonil hlavu a zazpíval svým upřímným a příjemným hlasem: „Já se jen tak flákal… a taky si pohrával… v tomhle městě až moc dlouho… Léto skoro pryč, jo, a zima se blíží… Zima se už blíží a já… cítím, že musím zase dál…“

Odmlčel se a zahleděl se na Jacka.

„Máš pocit, že musíš zase dál, Putující Jacku?“

Strach se mu znovu vkradl do kostí.

„Asi jo,“ zaváhal. „Jestli to pomůže. Jestli to pomůže jí. Můžu jí pomoct, Speedy?“

„Můžeš,“ řekl Speedy vážně.

„Ale…“

„No jo, máš celou řádku různých ale,“ přerušil ho Speedy. „Celej vlak různých ale, Putující Jacku. Neslibuju ti procházku růžovou zahradou. Neslibuju ti, že se to povede. Neslibuju ti, že se vrátíš živej, a jestli jo, že se vrátíš s mozkem pořád na svým místě. Budeš si muset Teritoria pořádně prochodit, protože ta jsou mnohem menší. Všiml sis toho?“

„Ano.“

„To jsem si myslel. Udělalo se ti cestou pořádně šoufl, co?“

V tu chvíli se Jackovi vybavila jiná otázka, a i když nebyla k tématu, musel znát odpověď. „Já jsem zmizel, Speedy? Viděl jsi mě zmizet?“

„Odešel jsi,“ odpověděl Speedy a prudce tleskl, „takhle.“

Jack ucítil, jak se mu ústa pomalu, neochotně roztahují v úsměvu, a Speedy se na něj také zakřenil.

„Někdy bych to rád udělal panu Balgovi při hodině počítačů,“ vzdychl Jack a Speedy se rozesmál jako kluk. Jack se k němu přidal – a ten smích byl prima, skoro stejně dobrý jako ty ostružiny.

Po chvíli se Speedy vzpamatoval a řekl: „Ono to má svůj důvod, proč musíš do Teritorií, Jacku. Něco tam musíš získat. Jednu neuvěřitelně mocnou věcičku.“

„A ona je jenom tam?“

„No jo.“

„Dokáže mámě pomoct?“

„Jí… i té druhé.“

„Královně?“

Speedy přikývl.

„Co to je? Kde to je? Kdy mám…“

„Zadrž! Zpomal!“ Speedy zdvihl dlaň. Rty se mu usmívaly, ale oči měl vážné, skoro smutné. „Jedno po druhým. A navíc ti nemůžu povědět, co nevím… nebo co povídat nesmím.“

„Nesmíš?“ užasl Jack. „Kdo…“

„A už jedeš zas,“ přerušil ho Speedy. „Teď poslouchej, Putující Jacku. Musíš odejít, co nejrychleji můžeš, než se tu objeví ten Bloud a chytí tě za flígr…“

„Sloat.“

„No jo, ten. Musíš vypadnout dřív, než dorazí.“

„Ale on si zasedne na mámu,“ namítl Jack a uvažoval, proč to říká – jestli proto, že je to pravda, nebo proto, že by se na to mohl vymluvit a vyhnout se cestě, kterou mu Speedy servíroval jako jídlo, jež by mohlo být otrávené. „Ty ho neznáš! On…“

„Znám ho,“ řekl Speedy tiše. „Dávno ho znám, Putující Jacku. A on zná mě. Poznamenal jsem si ho. Ty značky nejsou vidět – ale jsou na něm. Tvoje máma se o sebe dokáže postarat. Teda bude muset, aspoň zatím. Protože ty musíš jít.“

„Kam?“

„Na západ,“ odpověděl Speedy. „Od tohohle oceánu k tomu druhýmu.“

„Cože?“ zhrozil se Jack při pomyšlení na takovou dálku. A pak si vzpomněl na jednu reklamu, kterou viděl večer před třemi dny v televizi – nějaký pán si vybíral dobroty z lahůdkového bufetu nějakých dvanáct kilometrů vysoko, v klidu a pohodě. Jack přeletěl se svou matkou z jednoho pobřeží na druhé snad pětadvacetkrát a pokaždé ho potají blažilo, že když letí z New Yorku do L. A., získá šestnáct hodin denního světla. Jako by ten čas získal švindlem. A docela snadno.

„Můžu letět?“ zeptal se Speedyho.

„Ne!“ skoro zaječel Speedy a vyděšeně vytřeštil oči. Silnou rukou popadl Jacka za rameno. „Ne aby ses nechal něčím zvedat do nebe! To nesmíš! Kdybys náhodou přešel do Teritorií ve chvíli, kdybys byl ve vzduchu…“

Nepokračoval, a ani nemusel. Jack najednou v duchu uviděl ošklivý výjev, jak v kotrmelcích padá z toho jasného, bezmračného nebe jako ječící bomba v podobě chlapce v džínách a červenobílém pruhovaném ragbyovém tričku jako parašutista bez padáku.

„Budeš chodit pěšky,“ řekl Speedy. „A můžeš si chytit stopa, jakýho budeš chtít…, ale musíš bejt opatrnej, protože jsou tam cizinci. Někdy jsou to prostě cvoci, mamlasové, co by si tě rádi osahali, nebo banditi, co by tě rádi přepadli. Ale někteří jsou fakt Cizinci, Putující Jacku. To jsou lidi, co stojej rozkročený v obou světech – koukají sem a zároveň tam jako nějakej zatracenej Janus. Bojím se, že nebude trvat dlouho, a budou vědět, že tam seš. A budou na stráži.“

„Jsou to…,“ zatápal, „dvojenci?“

„Někteří jo. Ale někteří zas ne. V tuhle chvíli ti nemůžu říct víc. Ale dostaň se na druhou stranu, jestli můžeš. Dostaň se k tomu druhýmu oceá-nu. Putuj po Teritoriích, kdykoli můžeš, a půjde ti to rychleji. Vezmeš si šťávu…“

„Je hnusná!‘“

„To je úplně fuk,“ pronesl Speedy přísně. „Přejdeš celou zemi a najdeš tam jedno místo – další Alhambru. Musíš jít dovnitř. Je to strašidelný, špatný místo. Ale musíš jít dovnitř.“

„Jak ji najdu?“

„Bude tě volat. Uslyšíš ji hlasitě a zřetelně, synku.“

„Jak to?“ zeptal se Jack. Olízl si rty. „Proč tam musím jít, když je to tak špatné?“

„Protože,“ řekl Speedy, „právě tam je Talisman. Někde v tý druhý Alhambře.“

„Nevím, o čem mluvíš!“

„To poznáš,“ odtušil Speedy. Vstal, pak vzal Jacka za ruku. Jack se zvedl. Stanuli proti sobě, starý černoch a malý bílý kluk.

„Poslouchej,“ řekl Speedy a jeho hlas zazněl pomalým a zpěvavým rytmem. „Talisman ti bude do ruky dán, Putující Jacku. Ani moc velkej, ani moc malej, jako křišťálová koule vypadá. Putující Jacku, milej Putující Jacku, půjdeš do Kalifornie, abys ho přinesl sem. Ale má to háček, v tom bude kříž: jestli ho upustíš, všecko bude ztracený.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ opakoval Jack ustrašeně a zarputile. „Musíš…“

„Ne,“ řekl Speedy docela laskavě. „Do oběda musím opravit ten kolotoč, tohle musím. Už nemám čas na další mlácení prázdný slámy. Musím se vrátit a ty musíš pokračovat dál. V tuhle chvíli ti nemůžu nic dalšího říct. Počítám, že se uvidíme. Tady… nebo tam.“

„Ale já nevím, co mám dělat!“ vyhrkl Jack, když se Speedy vyhoupl zpátky do kabiny starého náklaďáku.

„Víš dost, abys vyrazil,“ řekl Speedy. „Půjdeš za Talismanem, Jacku. Sám si tě přitáhne.“

„Ani nevím, co ten Talisman je!“

Speedy se zasmál a otočil klíčkem v zapalování. Náklaďák nastartoval a vychrlil mračno modrého výfukového dýmu. „Najdi si to ve slovníku!“ křikl a zařadil zpátečku.

Vycouval, otočil se a pak už náklaďák hrkal zpátky k Radostnému světu Arkádie. Jack stál u obrubníku a díval se za ním. V životě se necítil tak sám.

5

Jack a Lily

1

Když Speedyho náklaďák odbočil ze silnice a zmizel pod klenutým vjezdem do Radostného světa, Jack zamířil k hotelu. Talisman. V jiné Alhambře. Na břehu jiného oceánu. Připadalo mu, že se mu srdce vyprázdnilo. Bez Speedyho po boku mu ten úkol připadal obrovitý, nemožný. A také nejasný – když Speedy mluvil, Jack měl pocit, že tomu guláši náznaků, hrozeb a pokynů skoro rozumí. Teď z toho zbýval právě jen ten guláš. Ale Teritoria byla opravdová. Chytil se té jistoty, jak pevně jen mohl, a zahřála ho i mrazila zároveň. Bylo to skutečné místo a on tam znovu půjde. I když zatím pořádně všemu nerozuměl – i když je nevědomý poutník, půjde. Teď už pouze stačilo pokusit se přesvědčit matku. „Talisman,“ pronesl k sobě a chytil se ho, jako by ho doopravdy měl, a přešel po Dřevěné promenádě a vyhopsal po schodech na chodník mezi živými ploty. Temnota uvnitř Alhambry, jakmile za ním velké dveře zaklaply, ho polekala. Hala vypadala jako dlouhá jeskyně – člověk by potřeboval oheň, jenom aby rozehnal stíny. Za dlouhým pultem se zamihotal bledý recepční a blýskl po Jackovi bílýma očima. Něco mu říkaly: ano. Jack polkl a odvrátil se. Díky těm očím se cítil silnější a větší, třebaže jejich úsudek byl pouze pohrdavý.

Jack zamířil k výtahům vzpřímeně a beze spěchu. Scházíš se s černochama, co? Necháváš se od nich objímat, co? Výtah dobzučel dolů jako velký těžký pták, dveře se rozevřely a Jack vkročil dovnitř. Otočil se a stiskl tlačítko s rozsvícenou čtyřkou. Recepční se stále tyčil za pultem jako přízrak a vysílal své smrtící pohledy. Negromilče, negromilče, negromilče (takhle se ti to líbí, ty spratku? Žhavý a černý, tohle je tvoje gusto, co?). Dveře se milosrdně zavřely. Jackovi klesl žaludek k zemi a výtah vyrazil vzhůru.

Nenávist zůstala v hale a vzduch ve výtahu se rázem zlepšil, jakmile vyjel nad přízemí. Teď už jen stačilo, aby Jack matce pověděl, že se musí sám dostat do Kalifornie.

Hlavně nedovol, aby za tebe strýc Morgan podepisoval nějaké papíry…

Když Jack vykročil z výtahu, poprvé v životě ho napadlo, jestlipak Richard Sloat chápe, jaký je jeho otec doopravdy.

2

Daleko za prázdnými svícny na stěnách a obrazy maličkých lodí prodírajících se zpěněným, rozbouřeným mořem byly dveře s číslicí 408 pootevřené, takže odhalovaly kousek bledého koberce uvnitř. Slunce padající okny do obývacího pokoje tvořilo na vnitřní stěně dlouhý obdélník. „Ahoj, mami,“ zavolal Jack, když vstoupil do apartmá. „Nezavřela jsi dveře, co se…“ Byl v pokoji sám. „Děje?“ zeptal se nábytku. „Mami?“ V pěkném pokoji vládl nepořádek – přetékající popelník, poloprázdný džbán na vodu na kávovém stolku.

Tentokrát nepropadnu panice, slíbil si Jack.

Pomalu se otočil kolem dokola. Dveře do její ložnice byly otevřené a v pokoji byla stejná tma jako v hale, protože Lily nikdy neroztahovala závěsy.

„Hele, já vím, že tu jsi,“ řekl, pak prošel její prázdnou ložnicí a zaklepal na dveře do koupelny. Žádná odpověď. Jack otevřel i tyto dveře a uviděl vedle umyvadla růžový kartáček na zuby, na toaletním stolku opuštěný kartáč na vlasy. Štětiny se ježily světlými vlasy. Laura DeLoessian, oznámil jakýsi hlas v Jackově hlavě a Jack z maličké koupelny vycouval – to jméno ho bodlo.

„Ne, už ne,“ zamumlal. „Kam šla?“

Ale již to v duchu viděl.

Viděl to, sotva šel do svého pokoje, viděl to, když otevřel dveře a obhlédl rozházenou postel, splasklý ruksak a hromádku brožovaných knih, kuličky sbalených ponožek na prádelníku. Viděl to, jakmile nahlédl do koupelny, kde se na podlaze, přes okraj vany a na umakartovém pultu válely zmuchlané ručníky.

Morgan Sloat vtrhl do dveří, sevřel mámu za paže a odvlekl ji dolů.

Jack vyběhl do obývacího pokoje a tentokrát se podíval za pohovku.

… vyvlekl ji postranním vchodem a dotlačil ji do auta, oči mu začaly žloutnout…

Jack zvedl telefon a stiskl 0. „Tady je, ehm, Jack Sawyer, a jsem v, ehm, pokoji čtyři sta osm. Nenechala mi maminka vzkaz? Měla by tu být a… z nějakého důvodu… ehm…“

„Podívám se,“ řekla dívka a Jack po tu palčivou chvilku málem rozdrtil sluchátko, než se znovu ozvala. „Pro čtyřistaosmičku tu žádný vzkaz není, je mi líto.“

„A pro čtyřistasedmičku?“

„To je stejná schránka,“ řekla mu dívka.

„Aha, a nepřišla za ní v poslední půlhodině nějaká návštěva? Nepřišel dnes ráno někdo? Jako na návštěvu?“

„To by věděli na recepci,“ odpověděla dívka. „Já bych o tom nevěděla. Chcete, abych to pro vás zjistila?“

„Buďte tak hodná,“ řekl Jack.

„Já jsem jenom ráda, že mám v téhle márnici něco na práci,“ odtušila. „Zůstaňte na příjmu.“

Další palčivá chvilka. Když se znovu ozvala, řeka jen: „Žádné návštěvy. Možná nechala vzkaz někde ve vašem apartmá.“

„Ano, podívám se,“ hlesl Jack zkroušeně a zavěsil. Mluvil by recepční pravdu? Nebo k němu Morgan Sloat natáhl ruku s dvacetidolarovkou složenou do masité dlaně na velikost známky? Tohle Jack také viděl.

Ztěžka dosedl na gauč a potlačil iracionální touhu podívat se pod polštáře. Samozřejmě že strýc Morgan nemohl přijít do jejich apartmá a matku unést – byl stále v Kalifornii. Ale mohl poslat jiné lidi, aby to udělali za něj. Ty lidi, o kterých se zmiňoval Speedy, ty Cizince rozkročené v obou světech.

Jack se v pokoji nemohl dál zdržovat. Vyskočil z pohovky, vyšel zase na chodbu a zavřel za sebou dveře. Když ušel po chodbě několik metrů, v půli kroku se prudce otočil, vrátil se, odemkl si klíčem a dveře otevřel. Pootevřel je na několik centimetrů a pak se klusem vydal k výtahům. Stále bylo možné, že odešla bez klíče – do obchodu v hale, do trafiky pro časopis nebo noviny.

To určitě. Neviděl ji kupovat noviny od začátku léta. Veškeré zprávy, které ji zajímaly, se k nim dostávaly domácím rádiem.

Takže šla na procházku.

Jo, zacvičit si a zhluboka dýchat. Nebo si zaběhat: možná si Lily Cavanaughová šla střihnout sprint na sto metrů. Rozestavila si na pláži překážky a teď trénuje na příští olympiádu…

Když ho výtah dopravil do haly, nahlédl do obchodu, kde se na něj přes brýle zadívala postarší blondýna za pultem. Plyšáci, hromádka tenkých novin, polička s aromatizovanými balzámy na rty. Z nástěnných držáků se vykláněly časopisy People, Us a Newhampshirský magazín.

„Promiňte,“ zahučel Jack a otočil se.

Najednou civěl na bronzovou plaketu vedle obrovské povadlé kapradiny… Začala churavět a musí brzy zemřít.

Žena v obchodě si odkašlala. Jackovi připadalo, že na slova Daniela Webstera civěl několik minut. „Přejete si?“ ozvala se žena za ním.

„Promiňte,“ opakoval Jack a dovlekl se doprostřed haly. Nenávistný recepční povytáhl obočí, pak se otočil bokem a zahleděl se na prázdné schodiště. Jack se přinutil k tomu muži přistoupit.

„Pane,“ řekl, když se ocitl před pultem. Recepční předstíral, že se snaží vzpomenout si na hlavní město Severní Karolíny nebo hlavní vývozní komoditu Peru. „Pane.“ Muž se zakabonil: Už to skoro měl, nesměl být vyrušován.

Jack věděl, že to všechno je jen hra, a zeptal se: „Mohl byste mi pomoct?“

Muž dospěl k závěru, že se na něj přece jen podívá. „Přijde na to, o jakou pomoc jde, chlapečku.“

Jack se s určitým úsilím rozhodl, že si skrytého posměšku nebude všímat. „Neviděl jste moji maminku, nešla před chvílí ven?“

„Co znamená před chvílí?“ Teď už byl posměšek téměř viditelný.

„Viděl jste ji odcházet ven? Na nic jiného se neptám.“

„Bojíte se, že vás viděla s tím vaším miláčkem vodit se za ručičky?“

„Panebože, vy jste ale zmetek,“ ulevil si k vlastnímu úžasu Jack. „Ne, toho se nebojím. Jenom se ptám, jestli šla ven, a kdybyste nebyl takový zmetek, pověděl byste mi to.“ Tvář mu zahořela a uvědomil si, že ruce svírá v pěst.

„Nu dobrá, šla ven,“ řekl recepční a odplul dozadu k přihrádkám na dopisy. „Ale měl byste si dávat pozor na jazyk, chlapče. Měl byste se mi omluvit, vy namyšlený panáčku Sawyere. Taky mám oči. Leccos vím.“

„Vy si hleďte svojí huby a já si taky budu hledět svého,“ řekl Jack. Půjčil si tu větu z jedné staré otcovy nahrávky – možná se na tuhle situaci tak úplně nehodila, ale pěkně mu padla do úst a recepční uspokojivě zkoprněl.