DEVNEY PERRY

RYTÍŘ

Série CLIFTON FORGE

Copyright © 2019. RIVEN KNIGHT by Devney Perry

Cover design © Hang Le

Translation © Žaneta Ziecinová, 2022

Original English title: RIVEN KNIGHT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-469-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-470-3 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

KAPITOLA 1

GENEVIEVE

„Zklamala jsi mě.“

Kdykoli bych si raději vybrala facku do tváře než tohle prohlášení. A dnes mě to bolelo víc než kdy jindy, protože jsem si ho musela vyslechnout z úst Reggieho Barkera, muže, kterého jsem považovala za svého mentora a hrdinu naší profese.

„Mrzí mě to, Reggie.“

Můj šéf – bývalý – si na druhém konci telefonu povzdychl. „Vzhledem ke způsobu, jakým ses rozhodla firmu opustit, ti nemůžu dát doporučení.“

Trhla jsem sebou. „Aha, ehm…, dobře.“

Reggie měl zřejmě pocit, že dát mu vědět jeden týden dopředu, namísto dvou, byl nehorázný podraz. Nezáleželo na tom, že jsem uplynulé čtyři roky pracovala jako jeho koncipientka, že jsem byla každé ráno v práci první a večer odcházela poslední. Nezáleželo na tom, že i když se koncipienti mohou na svoje přijímací zkoušky na právnickou fakultu připravovat během pracovní doby, já jsem si učení nechávala na doma a celou svoji pracovní dobu jsem věnovala práci pro Reggieho firmu.

Čtyřikrát jsem zkoušky odsunula, protože mě pokaždé upozornil, abych se na ně připravila pečlivěji – čímž mi nepřímo naznačoval, že na ně dostatečně připravená nejsem.

Věřila jsem mu. Jeho názoru jsem si cenila nejvíc ze všech spolupracovníků. Dala jsem mu všechno, co jsem mohla, ale zjevně to nebylo dost.

Taky mě zklamal.

Dnes ráno jsem mu volala jenom proto, že jsem mu zapomněla předat klíč od kanceláře. Teď jsem si přála, abych ho jen poslala v obálce se vzkazem.

„Hodně štěstí, Genevievo.“

„Děkuju…“

Zavěsil, než jsem stihla dokončit větu. Dvacet sedmička teprve začala a už se z ní stávala hotová katastrofa.

Všechno nejlepší k mým narozeninám!

Odložila jsem telefon stranou a dívala se skrz čelní sklo na obchod, u něhož jsem zaparkovala, malý krámek s oblečením na Hlavní třídě. Ve Clifton Forge v Montaně jediný, kde prodávali dámské oblečení, společně s potřebami pro farmaření a hospodaření.

Clifton Forge.

Moje máma tu chodila na střední školu. Mí prarodiče, dva lidé, které jsem nikdy nepoznala, zemřeli při automobilové havárii a byli zde pohřbeni. Před šesti týdny pro mě městečko Clifton Forge neznamenalo nic víc než poznámku pod čarou v naší rodinné historii.

Potom sem máma vyrazila na výlet a byla zavražděna v místním motelu.

Teď už pro mě Clifton Forge nebylo jen černou skvrnou v minulosti, mělo se stát mým domovem v blízké budoucnosti.

Přála jsem si být doma v Denveru, projíždět známými ulicemi a známými místy. Cestou z Colorada jsem několikrát odolávala pokušení otočit se a ujet bez ohlédnutí, obzvláště silné nutkání mě přepadlo na dálnici. Chtěla jsem utéct a schovat se.

Jenže jsem dala slib, třebaže cizímu člověku, muži, kterého jsem znala jen pár hodin. Ale svůj slib bych nikdy nemohla porušit.

Ne po tom všem, co pro mě Isaiah udělal.

Tak jsem se ocitla tady, ve Clifton Forge.

Na měsíce. Roky. Desetiletí. Na jak dlouho bude potřeba. Dlužila jsem Isaiahovi všechen svůj čas.

Nevolnost v žaludku, která mě sužovala už několik dní, se zhoršila a žluč se mi nahrnula do krku. Spolkla jsem ji, nechtěla jsem přemýšlet o životě promarněném v Montaně. Neměla jsem čas zaobírat se možnostmi – a následky – toho, co mělo přijít. Byli jsme s Isaiahem domluveni na poledne, takže mi zbývaly pouze dvě hodiny na přípravu. Narovnala jsem se, zklidnila pocuchané nervy a vystoupila z auta, abych mohla jít nakupovat.

Odmítla jsem vzít si dnes na sebe džíny.

Během minulého týdne jsem zabalila všechny věci ve svém bytě v Denveru, podobně jako jsem nedávno vyklidila matčin dům, s tím rozdílem, že tentokrát to nebylo s takovou bolestí v duši. Ale i tak to bolelo a brečela jsem pokaždé, když jsem zalepovala další krabici. Všechny ty změny, všechny ty ztráty – utápěla jsem se v tom.

Většina mého rozměrnějšího majetku přišla do skladu. Něco jsem zabalila a připravila k přepravě. A zbytek jsem naložila do svojí šedé pětidvéřové toyoty a převezla do Montany.

Příliš vyčerpaná balením a posledním týdnem v Reggieho firmě, kde jsem chtěla dokončit všechnu rozdělanou práci, jsem si zapomněla zabalit šaty. Možná to byl nějaký podvědomý protest proti dnešnímu obřadu.

Jenže ať se mi to líbilo, nebo ne, svatba se měla konat a já na ni nechtěla jít v džínách.

Obzvlášť na svoje narozeniny.

Na make-upu jsem si ráno dala extrémně záležet. Husté hnědé vlasy jsem si upravila drahou natáčecí kulmou, kterou mi máma koupila k narozeninám loni.

Byl to poslední dárek, který jsem od ní dostala.

Bože, jak mi chyběla. Nemohla tu dnes být a stát po mém boku, až udělám zřejmě největší chybu svého života. Nebude tu už na žádné moje narozeniny, protože ji nějaký odporný a krutý člověk připravil o život. Bylo to nespravedlivé.

Máma byla zavražděna, někdo jí zasadil sedm řezných ran a pak ji nechal o samotě vykrvácet. Zemřela a zanechala po sobě sérii tajemství a lží, které pošpinily všechny ty nádherné vzpomínky na ni.

Proč? Chtělo se mi křičet k nebi, dokud neodpoví.

Proč?

Tolik jsem se na ni zlobila. Zuřila jsem, že mi nevěřila natolik, aby mi pověděla pravdu. Že mi neřekla o mém otci. Že jsem teď musela být v tomhle hrozném městě jenom kvůli jejím špatným rozhodnutím.

Ale zatraceně, tak moc mi chyběla. Dnes jsem si, víc než kdykoli jindy, přála mít svoji mámu u sebe.

Do očí za slunečními brýlemi se mi nahrnuly slzy, ale rozmrkala jsem je dřív, než jsem vstoupila do obchodu. Nasadila jsem falešný úsměv, který jsem v posledních týdnech používala často.

„Dobrý den,“ pozdravila mě prodavačka, zatímco mi nad hlavou zazvonil zvoneček. „Prosím, klidně se porozhlédněte. Sháníte něco konkrétního?“

„Vlastně ano. Potřebovala bych šaty a lodičky.“

Lodičky budou bolet. Chodidla jsem měla zničená z pobíhání po horách naboso, ale jeden den to snad vydržím.

„Óóó, mám tu přesně něco pro vás,“ obešla přepážku, na níž skládala svetr. „Právě včera nám dorazily nádherné tmavě zelené šaty. Strašně moc se mi líbí. A půjdou vám krásně k vlasům.“

„Skvělé.“

Hlavně že nejsou bílé.

O třicet minut později jsem už byla doma – výraz doma jsem použila s rezervou – protože moje dočasné sídlo, tenhle hnusný byt nad hnusnou autodílnou v tomhle hnusném městě rozhodně žádným domovem nebyl. Oblékla jsem si svoje nové zelené zavinovací šaty bez rukávů a upravila si výstřih, aby nebyl tak hluboký. Potom jsem se v koupelně postavila na špičky a snažila se prohlédnout v zrcadle. Člověk, který tento byt zařizoval, se zřejmě nezajímal o to, jak vypadá od pasu dolů.

Nazula jsem si tělové lodičky, které jsem koupila společně se šaty, a přála si, abych si bývala došla na pedikúru. Byla v Clifton Forge vůbec nějaká pedikúra? Místo toho jsem zapátrala v kabelce po zářivě růžovém laku na nehty, který jsem tam vhodila pro případ nouze. Nalakovala jsem další vrstvu a nechala ji zaschnout. Těch vrstev jsem na nehtech měla už tolik, že až je budu chtít odstranit, budu potřebovat brusku.

Načechrala jsem si vlasy a nalíčila rty leskem. Hluk z autoservisu sem doléhal skrz podlahu a zdi. Bouchání kovu o kov. Hučení kompresoru. Tlumené hlasy pracujících mužů.

Přešla jsem byt a došla k jedinému oknu, z něhož bylo vidět na parkoviště pod bytem. Podél drátěného plotu stála řada nablýskaných černých motorek, vyrovnaných pěkně jedna vedle druhé.

Jednu z nich vlastnil můj nevlastní bratr.

A další můj otec.

Ten byl matčino největší tajemství, dozvěděla jsem se o něm jenom díky její smrti. Pověděla by mi o něm někdy? Teď už to nejspíš bylo beztak jedno. Ptala jsem na něj jen párkrát, když jsem byla malá a potom jako drzý puberťák, jinak ne. Nepotřebovala jsem otce, když jsem měla ji.

Byla vším, co jsem potřebovala, a ještě mnohem víc. A teď byla pryč a mě tu nechala, abych se vypořádala s  rodinou plnou cizích lidí. Jaká další tajemství ve Clifton Forge objevím? Zdálo se, že prosakují stěnami matčiny rakve.

Ze servisu vyšel muž a zamířil k motorce, která se neblýskala tolik jako ostatní. Na téhle jediné motorce jsem už jela.

Isaiah. Jeho jméno se mi posledních pár dní neustále vkrádalo do myšlenek.

Dělal dlouhé a sebejisté kroky, s jistou dávkou elegance a lehkosti, jak zvedal silná stehna a kroutil úzkými boky. Potom ale přišel dopad a s ním těžkopádnost a tíha, pokaždé když jeho bota došlápla na zem.

Působilo to, jako by měl z něčeho strach.

Soucítila jsem s ním.

Ohlédl se přes rameno a zabloudil očima k mému autu zaparkovanému vedle schodů do bytu. Dlouhou chvíli se na něj díval a pak zvedl oči k oknu.

Nenamáhala jsem se skrývat. Těžko mě za tou špínou a skvrnami od deště mohl vidět. A i kdyby, brzy stejně jeho pohledu neuniknu.

Na takovou dálku nešla rozpoznat barva jeho očí, které se, stejně jako jeho jméno, staly součástí mých snů. A nočních můr.

Zelená, hnědá a zlatá. Většina lidí by o nich řekla, že jsou oříškové a přesunula by se k jeho dalším lákavým přednostem – k dlouhým nohám, břichu pevnému jako kámen, vypracovaným, potetovaným rukám a pěknému zadku. Ale ty oči, ty se mi zdály skutečně překrásné.

Spirála barev kroužila kolem výrazného kruhu v barvě tmavé čokolády. A přestože mě fascinovalo se do nich dívat, z démonů v nich ukrytých se člověku svíralo srdce.

Jeho oči postrádaly jiskru.

Bylo to z pobytu ve vězení? Nebo ještě z něčeho jiného?

Isaiah kývl na pozdrav, přešel ke své motorce, přehodil přes ni nohu a nastartoval. Nadešel čas vyrazit.

Srdce jsem měla v krku. Udělalo se mi zle. Spolkla jsem příval nevolnosti a dýchala nosem, protože už jsem neměla čas jít se vyzvracet. Bylo už téměř poledne.

Odstoupila jsem od okna, vrátila se do koupelny a poklidila věci, které jsem nechala na umyvadle. Zbytek bytu byl otevřený prostor, ale koupelna měla dveře, naštěstí, protože v noci budeme tento prostor sdílet.

Když jsem všechny svoje věci sklidila do kosmetické taštičky, odvážila jsem se znovu dlouze pohlédnout do zrcadla.

Dneska mi to slušelo, vypadala jsem lépe než obvykle. Svým způsobem jsem se podobala mámě.

Sakra, mami! Proč tu nejsi? Proč si tím vším musím procházet bez tebe?

Popotáhla jsem, nechtěla jsem, aby mi slzy zničily líčení. Zasunula jsem svoje pocity hluboko, na temné místo, kde zůstanou, než si budu moct dovolit nevyhnutelné zhroucení. Teď na to nebyl vhodný čas, bez ohledu na to, jak moc se mi život pokazil.

Za prvé jsem přišla o práci. Tím, že jsem odešla, se mi zhroutil můj sen, že se jednoho dne stanu právničkou a budu pracovat po boku proslulého Reggieho Barkera. Jsou ve Clifton Forge vůbec nějací právníci? Pokud ano, pochybovala jsem, že se některý specializuje na pomoc týraným ženám. Rozhodně se poblíž nenacházela žádná právnická škola. Což znamenalo, že i kdyby se mi podařilo najít práci, zůstanu navždy koncipientkou.

Sbohem, vysněná kariéro.

Za druhé jsem přišla o svůj byt. Který jsem si tak pečlivě vybírala. Kvůli kterému jsem vybílila svůj spořicí účet, abych si ho mohla koupit. Který jsem pomalu zařizovala a dávala si záležet, abych vybrala dokonalé doplňky, nejen takové, co zaplní volná místa.

Sbohem, domove.

Bylo utrpením ho prodávat, obzvláště když teď budu muset trčet v garsonce, a ne zrovna pěkné. Ne, tohle byl mládenecký byt s bílými popraskanými zdmi a starým vybledlým kobercem.

Sbohem, živote.

Vypotácela jsem se z koupelny, popadla peněženku a zamířila ke dveřím. Moje podpatky klapaly po železných schodech, pevně jsem se opírala o zábradlí, abych udržela rovnováhu. Když jsem došlápla na chodník, spěchala jsem k autu, na autodílnu jsem se neodvážila ani pohlédnout.

Svému nevlastnímu bratrovi, Dashovi, a jeho přítelkyni, Bryce, jsem se od příjezdu vyhýbala. Měli spoustu otázek ohledně toho, co tu dělám. Proč bydlím v Isaiahově bytě. Jak dlouho zůstanu.

Odpovědi jsem měla, ale ještě jsem nebyla připravená odpovídat.

Jakmile se mi podařilo odjet z parkoviště bez povšimnutí, zhluboka jsem si oddychla a jela podle navigace v telefonu do centra městečka Clifton Forge.

Cestou jsem minula širokou řeku. Stáčela se kolem města a byla lemovaná stromy, které se nakláněly ve větru. Sluneční paprsky se odrážely v jejím plynulém toku. V dáli se hrdě tyčily modré vrcholky hor. Bylo to… malebné.

Možná jsem vůči Clifton Forge byla příliš tvrdá. Vlastně tu panovala stejně venkovská a poklidná atmosféra jako na venkově v Coloradu, kam mě máma brávala na víkendové výlety. Autoservis taky nebyl žádné špinavé místo, ale moderní dílna, podobná těm, co jsem vídávala v pořadech o renovaci automobilů.

Třeba si časem zvyknu na město i na jeho obyvatele a přestanu se tu cítit jako ve vězení.

Dnes ale ten den ještě nenastal.

Dnes začínal první den mého odnětí svobody.

Čím víc jsem se blížila k cíli, tím divočeji mi tlouklo srdce. Zaparkovala jsem na otevřeném prostranství před cliftonforgeskou radnicí a pátrala v autě po nějakých drobných do parkovacího automatu. Ani jsem si už nevzpomínala, kdy jsem za parkování naposledy platila drobnými, a ne kreditní kartou.

Zaplatila jsem na dvě hodiny – a opravdu jsem se modlila, aby to netrvalo takhle dlouho –, poté jsem vystoupala po schodech k červené cihlové budově. Když jsem došla ke dveřím, koutkem oka jsem zahlédla povědomou postavu, tak jsem se zarazila v půli kroku.

„Ahoj,“ Isaiah se odrazil od zdi.

„Ahoj,“ vydechla jsem a otřela si zpocené dlaně do šatů.

Měl na sobě černou košili a džíny, ty samé, ve kterých byl na dílně. Byly čisté, trochu vyšisované a pěkně mu seděly. Ale pořád to byly džíny. Netušila jsem, proč mi to vadilo. Možná jsem prostě taky měla dorazit v džínách.

„Co?“ podíval se na sebe.

Odtrhla jsem oči od těch dlouhých nohou a mávla rukou. „Nic.“

„Sluší ti to.“ Pročísl si svoje hnědé vlasy prsty a vyhnul se mému pohledu.

„Díky. Tobě taky.“

Rukávy na košili měl zapnuté až u zápěstí, takže zakrývala tetování na jeho předloktí. Další, které vedlo od ucha dolů po krku, mizelo pod límečkem. Nevěděla jsem, jestli má také nějaké na zádech, nohách nebo hrudníku, ale každý jeho prst zdobil jiný motiv. Deset malých tetování vytvořených z čárek a teček a všechny mu vedly přes klouby.

„Připraven?“ zeptala jsem se.

Přikývl. „Jsi si tím jistá?“

„Nemáme na výběr.“

„Ne. To asi nemáme.“

Otevřel mi dveře, ale uvnitř se ujal vedení a vedl nás chodbami podle dřevěných nápisů na zdech. Podlaha byla čerstvě naleštěná a intenzivní citronové vůně jsem měla rázem plný nos. Několikrát jsme zabočili, až jsme dorazili ke dveřím, které zdobil nápis Soudní tajemník. Pod ním bylo jméno soudce. A pod ním Oddávající.

Byli jsme tu. Opravdu jsme se to chystali udělat. Hodlala jsem si vzít za manžela neznámého muže. Hodlala jsem si vzít muže, který mi zachránil život.

Nyní nastal čas, abych mu jeho laskavost oplatila a zachránila život já jemu.

Isaiah pozdravil tajemnici za přepážkou a mluvil za nás oba, protože můj jazyk vypověděl službu. Stála jsem po jeho boku jako omámená a čekala, až vyplní žádost o sňatek. Když byla s vyplňováním řada na mne, třásla se mi při psaní ruka.

„Máte s sebou doklady?“ zeptala se tajemnice. Vzala si je společně s žádostí a ukázala na řadu židlí za námi. „Můžete se posadit.“

Při čekání jsem svírala područky židle a musela zhluboka dýchat, aby se mi přestala točit hlava. Takhle jsem si svoji svatbu nepředstavovala. Na tomhle nebylo nic výjimečného. Měla jsem zelené šaty, protože jsem si nechtěla vzít bílé, když šlo jenom o frašku. Neznala jsem prostřední jméno svého snoubence, ani jak se rád líbá. Nevěděla jsem, jestli pije kávu, ani na které straně postele spí.

A nebyla tu máma, aby mě odvedla k oltáři.

V uších mi hlasitě pulzovala krev a moje srdce tlouklo jako zběsilé. Nikdy předtím jsem nezažila záchvat úzkosti. Takové to tedy je? Před týdnem jsem zažila únos, a to jsem zdaleka tolik nešílela. Jestli jsem přežila tam v horách, tak tohle přeci musí být maličkost.

Je to dočasné. Je to jen dočasné. Jednou se rozvedeme a já se budu moct vrátit do Colorada. Pár let tady vydržím a potom budu mít svůj život zpět. Musím to pro Isaiaha vydržet.

„Nemusíme to dělat,“ zašeptal.

„Musíme,“ trvala jsem na svém a objevila v sobě tu samou odhodlanost, kterou jsem měla ve chvíli, když jsem to manželství poprvé navrhla. „Musíme.“

„Genevievo…“ Moje jméno vyslovené jeho hlubokým hlasem znělo překvapivě měkce. Každou slabiku rozložil rovnoměrně na jazyku. Nespěchal, jako většina ostatních lidí.

Vzhlédla jsem k němu, pohlédla do jeho překrásných očí a moje srdce zjihlo. Isaiah byl hodný. Dobrý muž. Nezasloužil si, aby trpěl kvůli chybám mojí matky. „Uděláme to!“

„Isaiahu a Genevievo?“ mávla na nás tajemnice a přes přepážku nám posunula schválenou žádost. „Všechno v pořádku. Můžete pokračovat tudy.“

Prošli jsme dveřmi, na které ukázala, a za nimi seděl u dobového stolu muž. Listoval nějakými papíry. Brýle měl posazené nízko na nose. Byl plešatý, až na prstenec šedých vlasů táhnoucí se od ucha k uchu.

„Budoucí pan a paní…“ prolétl pohledem papír na stole, „Reynoldsovi.“

Paní Reynoldsová. Polkla jsem a přinutila se k úsměvu. Měli jsme být zamilovaní – pár, který se seznámil a zamiloval ve stejný den –, takže jsem vsunula ruku do Isaiahovy a strnula, když jsem nahmátla mozoly a horko z jeho dlaně.

Neucuknul, ale tělo mu ztuhlo.

„Můžeme?“ soudce ukázal do středu místnosti. Když zaujal svoji pozici, my jsme se postavili proti němu, a on se na nás oba mile usmál. Jestli vycítil náš strach, nekomentoval to.

„Máte prstýnky?“

Přepadla mě panika. Během toho všeho, co jsem minulý týden stihla, jsem na prstýnky ani nepomyslela. „Já, ehm…“

„Tady.“ Isaiah vytáhl z kapsy džínů dva prsteny. Jeden z nich jednoduchý kroužek, ani zlatý, ani stříbrný, ale tmavě šedý jako titan. A druhý byl úzký platinový a uprostřed měl kruh plný malých diamantů.

Spadla mi brada.

„Není to nic moc,“ Isaiah polkl a studem mu zrudly tváře.

„Je překrásný,“ stiskla jsem mu ruku a vzala si prstýnek. Byl opravdu překrásný. Diamanty nebyly velké, ale já jsem velkolepost nepotřebovala. Už takhle toho udělal až dost. „Děkuju ti.“

„Výborně,“ soudce se usmál. „Isaiahu, Genevievo, prosím, vezměte se za ruce.“

Obrátili jsme se čelem k sobě a chytili se za ruce. Přímý oční kontakt byl přinejlepším ostýchavý. Většinu času jsem se soustředila na Isaiahův nos a jeho široký kořen. Měl obdivuhodný nos, silný a rovný, dokonale usazený mezi těma utrápenýma očima.

„Spojením rukou souhlasíte se vzájemným svazkem. Spojením muže a ženy. Slibujete, že se budete navzájem ctít, milovat a starat se o sebe. Berete si, Isaiahu, Genevievu za svou zákonitou manželku?“

Pohlédl mi do očí. „Ano.“

„Berete si, Genevievo, Isaiaha za svého zákonitého manžela?“

„Ano.“

Dvě slova a bylo po všem. Byla jsem vdaná.

„Z moci svěřené mi státem Montana vás prohlašuji za muže a ženu. Přeji vám v manželství mnoho štěstí, pane a paní Reynoldsovi.“

Manželství.

A bylo to.

Isaiah byl v bezpečí. Nikdo na světě mě nemůže přimět říct, co se stalo v té chatrči v horách. Protože nyní jsem se stala jeho manželkou.

Otočila jsem se na soudce, připravená mu poděkovat a poté odejít. On však otevřel ústa a vyslovil poslední prohlášení, kvůli kterému se Isaiahovi z tváře vytratila veškerá barva.

„Isaiahu, můžete políbit nevěstu.“

KAPITOLA 2

ISAIAH

Poslední žena, kterou jsem políbil, byla žena, kterou jsem zabil.

Taková myšlenka obvykle neprobíhá hlavou ženichovi, zatímco stojí proti svojí nevěstě.

Genevieve se zdála být z toho polibku stejně vyděšená jako já. Měla oči přimhouřené a plné obav. Rty stiskla k sobě do pevné linky. Zákaz vstupu. Pochopil jsem.

Kruci. Soudce čekal. Genevieve se nepohnula a já jsem to už chtěl mít z krku.

Přitiskl jsem svoje ústa k jejím a zavřel oči. Nebylo to… tak strašné. Genevieve neměla lepkavý lesk na rtech. Její rty byly měkké a plné. Zdržel jsem se tam a předstíral, že jsem zamilovaný manžel na zhruba deset vteřin. Bylo to dost?

Muselo to stačit. Odtáhl jsem se a sklopil oči k zemi. Hryzalo mě svědomí. Dva dny jsem nejedl. Tři noci jsem nespal. Všechno tohle bylo špatně, ale co jsem měl, sakra, dělat? Genevieve si myslela, že tohle by mohlo fungovat, že by mě manželství mohlo udržet na svobodě.

A já bych radši umřel, než strávil další den v cele.

„Děkujeme vám,“ obrátila se Genevieve na oddávajícího. Stále jsme se drželi za ruce. Pevně stiskla tu moji, takže mě donutila vzhlédnout a prakticky mě odvlekla z místnosti. Tajemnice za přepážkou rozdávala úsměvy na všechny strany, když nám blahopřála.

Zamručel jsem poděkování. Genevieve kývla.

Šli jsme mlčky s rukama zlehka propletenýma, ale v momentě, kdy jsme byli venku, pustila moji ruku, jako kdyby ji pálila, a oba jsme ustoupili o krok od sebe.

„Takže, ehm…“ dotkla se svých rtů, „to bychom měli.“

„Jo.“ To měli.

Byli jsme svoji.

Co jsme to sakra provedli? Jestli to praskne, nebude to mít zlé následky jenom pro mě, jí by to mohlo zničit život. Z kabelky jí vyčuhoval roh oddacího listu. Mohli jsme pochybovat, jak jsme chtěli, ale teď už stejně nebylo cesty zpět.

„Pojedu zpátky do práce.“

„Jasně. Dobrý nápad. Já nejspíš jenom…“ Párkrát zamrkala, pak zakroutila hlavou a sešla ze schodů k ulici, kde parkovala.

Moje motorka stála pět míst před ní. Počkal jsem dost dlouho, abych se ujistil, že je v autě a potom jsem nasedl na motorku a padal odtamtud.

Věděl jsem, že Genevieve pojede po Hlavní třídě, což byla nejkratší cesta přes město k servisu. Já jsem jel bočními ulicemi, potřeboval jsem mít odstup – od svojí ženy –, abych si to srovnal v hlavě.

Proč mě pořád pálily rty? Mohl jsem si je donekonečna otírat, ale její dotek na nich ulpíval. Možná proto, že jsem se tak dlouho s nikým nelíbal.

Šest let, jeden měsíc, dva týdny a čtyři dny přesně. Na Den obětí války. Ten den jsem naposledy políbil ženu. Chtěl jsem si Shannon vzít, ale pak…

Myslet na ni mě bolelo. Píchlo mě při každém úderu srdce. Plíce jsem měl v jednom ohni. Vzal jsem si Genevievu, přestože moji duši držel v zajetí přízrak.

Genevieve a Shannon byly jako noc a den. Shannon byla veselá, tiše mluvící žena, jejíž hlas zvonil a tvář permanentně zdobil úsměv. Genevieve měla zastřený a zvučný hlas. Dokonce i když šeptala, tak hlasitě. Její tmavé vlasy a tmavé oči se nemísily se slunečními paprsky, ani se nenechaly unášet větrem. Genevieve v sobě měla sílu, takovou, že mi nadosmrti změnila život.

Kovový kroužek na mém prsteníčku mě tlačil do dlaně, když jsem sevřel řídítka. Byl to levný kov, jediný, který jsem si mohl dovolit po zakoupení prstýnku pro Genevievu.

Dneska mi zachránila život a za to si zasloužila mnohem víc než ten šunt, co jsem si natáhl na prst já. Ale vypadalo to, že jí se líbil. Prohlížela si ten kroužek s diamanty v tichém úžasu.

Genevieve svýma krásnýma očima promlouvá. Každá emoce a každý pocit se odráží v jejím laskavém pohledu v barvě černé kávy.

Budu se k ní chovat jaksepatří. Budu zdvořilý a upřímný. Falešné manželství nebo ne, nebyl jsem chlap, který by nevěděl kudy kam. Udělám, co bude v mých silách, abych jí všechno usnadnil.

A nezklamu ji – ne tak, jak jsem zklamal Shannon.

Na dohled se objevil autoservis a mně se stáhnul žaludek.

Na lidech v něm mi začínalo záležet. Byli to mí spolupracovníci a nejspíš i přátelé. Dali zlomenému trestanci šanci vybudovat si nový život v novém městě. Sice jsem k nim nebyl ohledně svojí minulosti zrovna sdílný, ale v ničem jsem jim nelhal.

Počínaje dneškem se jim budu dívat do očí a říkat jednu lež za druhou.

Ale byla to jediná možnost. Po tom všem, co se stalo v té chatrči v horách, musíme s Genevievou lhát.

Později toho hrozného dne, potom, co jsem ji odvezl na letiště do Bozemanu, aby mohla odletět domů do Colorada a zabalit si věci, jsem se vrátil do Clifton Forge a musel čelit otázkám. Ptal se můj šéf, Dash. Ptala se jeho přítelkyně, Bryce, která byla unesena společně s Genevievou. Ptali se Draven, Emmett i Leo.

Nemohl jsem jim říct pravdu.

Tak jsem beze slova opustil město a týden se schovával v matčině domě v Bozemanu, než Genevieve přiletěla do Montany. Snad bude snadnější lhát, když bude po mém boku.

Dash zuřil, že jsem se vykašlal na práci. Měl jsem štěstí, že mě na hodinu nevykopnul. Protože já jsem tuhle práci zoufale potřeboval. Navíc jsem ji měl rád, a takových věcí, které bych měl opravdu ze srdce rád, poslední dobou moc nebylo. Nezasloužil jsem si jeho odpuštění, ale přijal jsem ho.

To se přihodilo včera.

Události minulého týdne se mi slily do jediné šmouhy, z níž se mi točila hlava.

Od chvíle, kdy mi Genevieve Daylee vstoupila do života, vytratil se z něj pořádek a pravidelnost, po kterých jsem toužil a které se mi podařilo nalézt.

Zaparkoval jsem před autoservisem a šel k otevřeným garážovým vratům. Dílna byla světlá a prostorná. Bohatě vybavená nejlepším nářadím a přístroji. Snad mi Dash někdy v budoucnu umožní posunout se dál, za výměny olejů a seřizování, abych si mohl vyzkoušet renovace na zakázku, které tuto autodílnu proslavily.

„Ahoj, Isaiahu,“ mávla na mě Bryce ze židle vedle dodávky. Dash byl pod zvednutou kapotou. „Zrovna jsme viděli Genevievu, jak šla nahoru do bytu.“

„Jo,“ ohlédl jsem se přes rameno na šedou toyotu, abych se podíval, že Genevieve zaparkovala na jednom ze tří míst vedle kanceláře, poblíž schodů do bytu.

„Ona s tebou žije?“

„Ehm…, jo.“

Krucinál. Měli jsme si o tom s Genevievou nejdříve promluvit. Mám jim říct, že jsme se vzali? Nebo to budeme nějakou dobu držet v tajnosti? Jednou se jim s tím budeme muset svěřit, ale dneska jsem si nevěřil, nedokázal bych tu novinku důvěryhodně předat, určitě bych to podělal. Museli nám věřit, že jsme zamilovaní. A já bych teď prostě lásku na první pohled nesvedl prodat.

Kdybych mlčel, otázky by snad mohly přestat. Tahle strategie mi ve vězení fungovala. Nemluvil jsem, dokud to nebylo naprosto nezbytné. Byl to nejlepší způsob, jak zajistit, abych neřekl nějaký nesmysl a nedostal kvůli tomu nakládačku.

Dash se zvedl zpoza kapoty a v ruce svíral nástrčný klíč. „Ahoj!“

„Ahoj. Díky za tu pauzu,“ řekl jsem mu a vyhnul se Bryceinu pátravému pohledu.

Byla reportérka a zatraceně jí to pálilo. Určitě ty nevyřčené lži vyčenichala, ale já jsem prostě nemohl mluvit. Mohla na mě zírat, jak chtěla, chrlit jednu otázku za druhou. Tři roky ve vězení jsem se uzavíral přede všemi. Bryce proti mně neměla šanci.

„Na čem mám začít dělat?“ zeptal jsem se Dashe.

Ukázal na dodávku. „Můžeš dodělat tuhle výměnu oleje, jestli chceš.“

„Jasně.“

Přešel jsem k ponku a podíval se na svoje džíny. Byly to ty nejhezčí, co jsem měl, a taky jediné bez skvrn od oleje. Koupil jsem si je v Bozemanu speciálně kvůli dnešku, protože jsem se nechtěl ženit ve špinavých kalhotách.

Genevieve si mě u soudu prohlédla od hlavy až k patě, a ačkoliv říkala, že mi to sluší, mně došlo, že džíny byly chyba. Cítil jsem se jako balík, když jsem vedle ní stál, vedle té nádherné ženy v zelených šatech.

Zasloužila si víc než džíny. Zasloužila si víc než mě. Ale protože jsem byl sobeckej bastard, dovolil jsem připojit její vagon ke svému.

Nejspíš nás to oba zničí.

„Jsi v pohodě?“ Dash se postavil vedle mě a poplácal mě po rameni.

„Jo, kámo. Jsem v pohodě.“

Jak by reagoval na novinku, že už nejsem jenom jeho zaměstnanec, ale taky švagr? Nebo aspoň poloviční švagr. Poměry ve Slaterově rodině byly podivné.

Netušil jsem, co se mezi nimi stalo. Přistěhoval jsem se do Clifton Forge teprve v létě a začal v servisu pracovat jako mechanik. Zoufale jsem potřeboval vypadnout z Bozemanu, kde mě vzpomínky pronásledovaly na každém rohu.

Chlápek, co se mnou seděl, mě spojil s Dravenem, otcem Dashe. Byl jsem u něj na pohovoru a on mě přijal, přestože oficiálně spadám pod Dashe. Výplata ze začátku nebyla nic moc, ale musela být na zkušební dobu, protože mi velice rychle zvýšili hodinovou taxu. A když mě domácí vykopnul, Dash mi poskytl byt nad servisem, aniž bych musel platit nájem.

Bylo správné přestěhovat se sem? Kdybych zůstal v Bozemanu, neměl bych dneska svatbu. Nepřipletl bych se k debilnímu únosu. Nezapletl bych se s bývalým motorkářským gangem.

Klub Tin Gypsy sice zamknul dveře do svojí klubovny, ale před problémy je to neochránilo.

Před šesti týdny byla Genevievina matka, Amina, zavražděna v místním motelu. Někdo ji brutálně ubodal k smrti. Zatkli za to Dravena, prvního člověka, kterého jsem ve Clifton Forge poznal a který se jevil jako slušný chlap.

Draven býval prezidentem Tin Gypsiů, potom svoji pozici předal Dashovi. Nenosili už nášivky ani kožené vesty, ale terče jim na zádech zůstaly.

Neznal jsem detaily ohledně klubu – ani jsem je nechtěl znát. Dash a Draven o tom mlčeli. Emmett a Leo taky, což byli další dva mechanici, kteří v servisu pracovali a kteří bývali členy klubu.

Všichni mě chtěli ušetřit podrobností, ale pár věcí jsem přesto pochytil. Hlavně to, že Draven byl nevinný. Někdo mu chtěl přišít Amininu vraždu. Zůstával jsem mimo, dokud Bryce neunesli.

Toho dne se všechno změnilo.

Vyrazil jsem s Dashem a kluky ji zachránit. Měl jsem ji rád a chtěl jsem pomoct. Našli jsme ji v horách, promrzlou a vyděšenou. A tam jsem taky našel Genevievu.

Uprostřed pekla, které se už rozpoutalo.

Bylo potřeba, abychom s Genevievou sladili naše vyprávění. Museli jsme vymyslet, kterou pravdu budeme říkat a kterou lží vyplníme mezery. Neměl jsem energii, abych to řešil teď.

Prozatím jsem se potřeboval ponořit do práce.

Když jsem si natahoval kombinézu, abych ušetřil džíny, Dash ukládal svoje nářadí do zásuvky. Jakmile měl hotovo, kývnul na mě. „Jsem rád, že seš zpátky.“

„Vážím si tý druhý šance.“

Pokrčil rameny. „My tady věříme na druhý šance. Vlastně i na třetí a čtvrtý. Zeptej se Lea, kolikrát ho táta za ty roky vykopnul.“

„Už tě nezklamu,“ slíbil jsem.

„Dobře,“ kývnul a pak s Bryce zmizeli v kanceláři.

Otevřel jsem zásuvku u ponku a od prstenu se odrazilo světlo ze zářivky nade mnou. Sakra. Ohlédl jsem se přes obě ramena, jestli není někdo z kluků poblíž, a pak jsem si prstýnek stáhl a schoval ho do kapsy, kde zatím zůstane. Aspoň jsem měl důvod, proč ho nemůžu nosit. Prsteny u mechaniků byly dobrý způsob, jak přijít o prst.

Jak se tohle přihodilo? Jednoho dne jsem přišel do práce, odjel na motorce zachránit přítelkyni svého šéfa a najednou jsem měl manželku.

Máma vždycky říkala, že maléry si mě najdou, ať jsem, kde jsem.

Popadl jsem nářadí a pustil se do vyměňování oleje. Nebyl jsem mechanikem dlouho, ale rychle jsem se učil a záležitosti ohledně aut mi šly samy od sebe. Ozubená kola zapadaly do jiných ozubených kol. Šrouby se šroubovaly do matic. Utahovaly se doprava a uvolňovaly doleva. Vyhovovala mi jednoduchost, s jakou jedna součástka zapadala do druhé, díky čemuž jsem dokázal vytěsnit zmatek ve svém životě.

Zbytek dne jsem strávil vyměňováním olejů a jedním promáčknutým nárazníkem. A pokračoval jsem v práci, i když už Dash s Bryce odjeli domů, zanedlouho následováni Emmettem a Leem.

Poslední místo, kde jsem chtěl být, bylo nahoře, kde čekala Genevieve.

„Isaiahu? Ty jsi pořád tady?“

Jakmile jsem zaslechl Presleyin hlas, otočil jsem se od dřezu na dílně. „Jo.“

„Aha. Mám zamknout?“

„Ne. Já zamknu.“ Utřel jsem si ruce do sucha.

Presley prošla dveřmi od kanceláří a pokračovala na dílnu. Vlasy měla jako sníh, po stranách ostříhané nakrátko, ale nahoře dlouhé. Šla blíž a při chůzi si vstrčila ruce do džínového overalu, příliš volného vzhledem k její malé postavě. Emmett ji rád škádlíval, že není větší než vílí princezna.

„Vím, že už jsem to ráno říkala, ale jsem ráda, že ses vrátil.“

„Já taky. Jak to jde?“

„Dobře,“ pokrčila rameny. „Už jdu domů. Ty bys měl jít taky.“

Za chvilku už se tomu nevyhnu. „Jo.“

Presley musela vědět, že Genevieve byla nahoře v bytě, ale neptala se. Byla jediným člověkem v servisu, který nepokládal žádné otázky. Možná proto, že jí bylo jasné, že bych stejně neodpověděl.

Rychle mezi námi vzniklo přátelství. Ona taky nepatřila k Tin Gypsy, což z nás dělalo páreček nezasvěcenců. Zapadli jsme do firemní rodiny, ale když si ostatní něco tajně šeptali, já s Presley jsme usrkávali kávu v kanceláři.

Neptala se mě na vězení. Neptala se na moji minulost. Mluvili jsme převážně o ní nebo o jejím životě ve Clifton Forge. Říkala mi, kde mají ve městě nejlepší burgery, nebo kam se jít ostříhat. A naslouchala mi, že když mi domácí rapidně zvedl nájem.

„Jak to jde nahoře? Už se ti tam podařilo uklidit?“ zeptala se.

Přikývl jsem. „Většinu jo. Ještě je potřeba vymalovat a udělat pár oprav, ale chci to nejprve projít s Dashem, než začnu dělat větší změny.“

Když jsem se přistěhoval do města, najal jsem si byt nedaleko odsud. Domácímu se můj záznam v rejstříku nelíbil – on se ale nelíbil nikomu, mě nevyjímaje. Přesto mě tam nechal bydlet, protože jsem platil na měsíc dopředu. Asi před dvěma týdny, právě v době, kdy mi Dash přidal, mi přišel oznámit, že mi zdvojnásobuje nájem.

Možná protože věděl, že jako bývalý trestanec jinde místo nenajdu. Presley měla teorii, že se dozvěděl, kde pracuju. Dash byl proslulý tím, že svoje mechaniky dobře platil.

Zjistil jsem, že je dobré mít ji na svojí straně.

Presley došla za Dashem, aniž by to se mnou předem konzultovala, a promluvila s ním o pronájmu bytu nad dílnou. Nějakou dobu mi trvalo, než jsem tam uklidil.

I po mnoha hodinách drhnutí zdí a čistění koberce, to tam pro Genevievu nebylo dost dobré. Jako byt pro mládence to stačilo, ale pro nóbl elegantní dámu, která jakmile někam vejde, upoutá pozornost, to bylo málo.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se. „Vím, že si to teď s Genevievou necháváte pro sebe, a já to chápu. Nemusíš mi říkat detaily. Nechci se vám plíst do milostnýho života. Ale… jsi v pohodě?“

„Jo,“ odpověděl jsem upřímně. Díky Genevievě. Možná z toho nápadu se svatbou byla vyděšená k smrti, ale jestli to bude fungovat, budu víc než pohodě. Budu volnej. „Díky Pres.“

„Nemáš zač. Uvidíme se zítra?“

Přikývl jsem. „Jasně.“

Odešla kanceláří, já jsem v dílně všechno vypnul, zhasnul zářivky a zavřel garážová vrata. Zamknul jsem boční vchod, dlouhou chvíli přešlapoval na betonu, a když už to nešlo dál oddalovat, přinutil jsem se vystoupat po černých kovových schodech ke svému bytu.

S rukou na klice jsem se zarazil. Neměl bych zaklepat? Žil jsem tam. Moje postel, všechny moje věci byly uvnitř. Ale když se Genevieve včera nastěhovala, už mi to jako domov nepřipadalo.

Krátce jsem zaklepal a pak otevřel dveře.

Seděla na gauči s překříženýma nohama a na stehnech měla notebook. Ztuhla v zádech, když jsem vstoupil. „Ahoj.“

„Ahoj,“ zavřel jsem za sebou dveře, přešel do kuchyně nalevo a vzal si z lednice colu. „Na něčem pracuješ?“

„Pokouším se najít si práci.“

„Hm,“ plechovka zasyčela, když jsem ji otevřel. Dal jsem si tři loky a nechal bublinky a cukr stéct do svého krku.

Genevieve zaklapla notebook a odložila ho stranou. Tmavé vlasy měla svázané nahoře na hlavě, vlny z rána zamotané v bílé gumičce. Šaty byly pryč. Vyměnila je za tmavě modré legíny a tričko, které jí padalo z jednoho ramena a odhalovalo klíční kost.

I z toho kousku kůže mi poskočilo srdce. Svrběly mě prsty, jak moc jsem se chtěl dotknout její jemné hladké pokožky. Znovu jsem se napil coly a zahnal svoji reakci na její krásu pryč.

Touha dotýkat se jí byla jenom fyzická. Dnešní polibek ve mně vyvolal nějakou potlačovanou sexuální frustraci, kterou jsem roky neměl. Po pár dnech zase zmizí a bude zapomenuta. Naučím se žít s touto nádhernou ženou, která byla příliš krásná, dokonce i v domácím oblečení, než aby bydlela v takové špeluňce.

Moc jí to slušelo, byla sexy, ale ne tak sexy jako v těch zelených šatech na radnici.

„Nevyfotili jsme se,“ zamumlal jsem.

„Co?“

Šel jsem ke gauči a posadil se co nejdál od ní, jak to jen šlo. „Fotky ze svatby. Nenechali jsme se vyfotit. Nemyslíš, že to bude podezřelý? Každej má fotku ze svatby, ne?“

„No jo,“ poklesla jí ramena. „Na to jsem vůbec nepomyslela. Možná můžeme říct, že je necháváme dělat nebo tak něco.“

„Jo.“

Nad gaučem se vznášelo podivné ticho. Stejné ticho, jaké se na nás sneslo včera, potom, co jsme vynosili její krabice a zavazadla z auta. Pár hodin jsem to vydržel, ale pak mi to začalo být nepříjemné, tak jsem se omluvil a šel spát do motelu.

„Takže,“ začal jsem.

„Takže.“

Jak se nám podaří přesvědčit ostatní, že jsme manželé, když spolu nepromluvíme víc než jedno slovo?

Zabloudil jsem očima k posteli po naší straně a polknul. Bože. Dneska máme svatební noc. Snad neočekává, že to zpečetíme takhle?

Následovala můj pohled a v tom jejím se objevil strach.

To znamená, že ne.

„Ehm… kde máš prstýnek?“ zeptala se.

„A jo. Nevěděl jsem, jestli jim to řekneme. Nebo jak bys to chtěla provést.“ Poposedl jsem si, abych mohl prsten vyndat z kapsy a navléknout si ho zase na prsteníček. Ta zatracená věc byla těžká.

„Co budeme dělat?“ zašeptala. „Lidi si musejí myslet, že jsme zamilovaní, ale já nemám ponětí, jak se nám může podařit někoho přesvědčit, když jsme se potkali před týdnem.“

Díkybohu. „Já taky ne.“

„Tohle je divný a hrozný a… Sakra.“ Mávla rukou ve vzduchu, aby ta slova vymazala. „Nemyslím tím tebe, ale celou tuhle hroznou situaci. Ty jsi skvělý a já ti hodně dlužím.“

Zvedl jsem levou ruku a ukázal na svůj prsteníček. „Řekl bych, že po dnešku jsme si kvit.“

„Ne,“ poklesla jí ramena. „Zachránil jsi mi život, Isaiahu. Po obřadu mi došlo, že jsem ti nepoděkovala.“

„To nemusíš.“

„Ale jo, musím,“ položila mi ruku na koleno. „Děkuju.“

Udělal bych to znovu a znovu a znovu, kdyby to znamenalo zachránit ji. „Nemáš zač.“

„Není to napořád,“ smutně se na mě usmála. „Možná na pár let. Pak se ujistíme, že je po všem a ukončíme to.“

Pár let. To mi připadalo jako dlouhá doba na manželství s cizím člověkem. „Ještě nejsem připravenej to říct ostatním.“

„Nevadí mi počkat pár dní. Otázek už takhle dostáváme dost, tak to nebudeme zhoršovat.“

„To zní dobře,“ souhlasil jsem. „Nepřišla sem předtím za tebou Bryce? Viděl jsem ji, když jsem přijel z radnice.“

„Jo,“ sklopila oči k zemi. „Neotevřela jsem jí. Ani jsem jí neodpověděla na zprávy. Cítím se hrozně. Neznám ji dlouho, ale beru ji jako kamarádku.“

„Je těžký si ji neoblíbit.“

„A co teprve když by tě s ní zavřeli do kufru od auta, pak tě tahali po horách a přivázali vás k sobě ke stromu. Bryce to zvládala. A díky ní jsem to zvládla i já. Nikdy jí to nebudu schopná vynahradit. Zaslouží si pravdu, ale…“

Naše bezpečí záviselo na lžích.

„Nesnáším lhaní,“ přiznala se.

Genevieve Dayleeová byla dobrý člověk, kterému se staly příšerné věci. Nebo teď už spíš Genevieve Reynoldsová?

Změní si příjmení? Bylo by hodně divné, kdybych chtěl, aby si ho změnila?

„Myslíš, že nám na to někdo skočí?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zasmála se. „Ale možná že když budeme dlouho držet spolu, nezbyde jim nic jinýho než to přijmout.“

Ticho se vrátilo. Dopil jsem svoji colu. Genevieve se dívala do prázdna. Pořád jsem musel pokukovat po té zatracené posteli.

Postavil jsem se a odnesl plechovku do tříděného odpadu v kuchyni. „Pojedu ještě na jednu noc do motelu.“

„Vážně?“ zeptala se, ačkoli měla v hlase patrnou úlevu.

„Řekl bych, že svatba je pro jeden den až dost. Svatební noc si necháme na jindy.“

Zbledla.

A kurva. „Ne, tak jsem to nemyslel. Myslel jsem, svatební noc jako my dva poprvé na noc pod jednou střechou. Ne tamto, však víš.“ Ukázal jsem rukou na postel. „To nemusíme dělat, ehm... Nikdy.“

Polkla.

„Uvidíme se zítra,“ odešel jsem z bytu a nechal ji na gauči s vytřeštěnýma očima. Seběhl jsem schody a pádil k motorce. Až když jsem jel po silnici, tak jsem začal znova dýchat.

Svatební noc? Na co jsem, k čertu, myslel? Genevieve a já nebudeme mít žádnou svatební noc. Předstírat manželství s ní neznamená, že spolu budeme spát.

Ne, dnešní polibek byl až dost.

Zvlášť, když mi pořád ulpívá na rtech.

KAPITOLA 3

GENEVIEVE

„Genevievo! Jsem tak ráda, že jsi tady.“

Zarazila jsem se, když jsem za sebou uslyšela Brycein hlas. Sakra. Tolik k mému plánu vyplížit se ven z bytu a pak zase dovnitř bez povšimnutí.

Měla jsem předloktí ověšené nákupními taškami a skláněla jsem se ke kufru auta, abych vyndala krabici mléka. Měla jsem do toho krámu zajet hned ráno, místo abych čekala do oběda. Jenže Isaiah byl brzo vzhůru, sprchoval se a připravoval na pracovní den. Zůstala jsem v posteli a předstírala, že spím, abychom spolu nemuseli mluvit.

Jakmile odešel, jako obvykle jsem naslouchala tlumeným hlasům z kanceláře pod bytem. Zdálo se, že se všichni po ránu scházeli v kanceláři a půl hodiny popíjeli kávu, než se nakonec rozešli po své práci.

Počkala jsem, dokud hlasy neutichly a pak jsem se po špičkách vykradla po schodech k autu, aby mě nikdo neviděl. Nákup byl snadný. Jenže při návratu jsem byla odchycena.

Byl pátek, dva dny po naší svatbě, a já jsem prakticky nevystrčila nos z bytu. Strach se přeměnil v samotářskou náladu. Nebýt prázdné ledničky a poslední odměrky kávy, ještě bych nákup odložila.

Postavila jsem se, zvedla tašky a mléko a otočila se od kufru. Bryce a Dash kráčeli mým směrem. Oba se usmívali a nakláněli se k sobě s propletenými prsty. Dokonalý pár, byli tak šťastní a tak zamilovaní. Vedle nich budeme s Isaiahem vypadat přesně jako ti, jimiž jsme byli.

Podvodníci.

„Ahoj,“ pozdravila jsem je. „Jak se máte?“

Bryce se na Dashe usmála. „Výborně.“

Dash ji políbil na čelo. „Máme nějaký novinky, o který se chceme na dílně podělit s ostatníma.“

Vypadali příliš šťastní, aby to byla špatná zpráva, ale já jsem jim na to neskočila. V posledních šesti týdnech mi každý, kdo měl nějakou novinku, způsobil jenom bolest v srdci.

Rozhodně jsem neměla vytahovat paty z bytu.

„Musím to odnést nahoru,“ kývla jsem k nákupu. „Já, ehm…, potkáme se dole.“

Nebo zamknu a schovám se.

„To počká,“ Bryce pustila Dashovu ruku a šla ke kufru. Zvedla balík coly a zbylé dvě tašky. „Pomůžu ti s tím nahoru. Veď mě.“

„Aha, ehm…“ Sakra. Sakra.

Isaiah spal na gauči. O svatební noci přespal ještě v motelu, ale ani jeden z nás už nadále nechtěl budit podezření a fámy, takže na další noc už se vrátil do bytu. Dnes ráno si složil deku a položil ji na svůj polštář, ale obojí zůstalo na gauči.

Bryce by si toho okamžitě všimla a poznala by, že jeden z nás nespal v posteli.

S plnýma rukama jsem jí ten nákup sebrat nemohla. Přesto jsem musela něco podniknout, i když jsem sama byla ověšená taškami, naštěstí se z dílny ozval hluboký hlas.

„Vezmu to.“

Bryce se otočila na Isaiaha a předala mu balení col a tašky. „Tak jo, super. Uvidíme se za chvíli.“

Přinutila jsem se k úsměvu, pak jsem vystoupala schody a odemkla byt, Isaiahovy kroky jsem slyšela za sebou.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se, zatímco uklízel mléko do lednice a já vyndávala z tašek další potraviny.

„Mají nějaké novinky,“ podala jsem mu plato vajec. „Nevím jaké, ale jsem ráda, že nešla sem nahoru.“

Zběžně jsme uklidili nákup, a než jsme odešli do dílny, schovala jsem Isaiahovo ložní prádlo. Jeho tmavě modrou deku jsem přehodila přes opěradlo gauče, čímž se alespoň skryl vybledlý potah. Polštář jsem hodila na postel k ostatním, jako by tam po celou dobu byl.

„Musíme jim to říct.“ Isaiah stál ve dveřích. „Kluci se mě vyptávají, co s námi je. Ne pořád, ale často. Nemůžu pořád jenom bručet, budou si myslet, že mi měkne mozek.“

Normálně bych se zasmála, ale nervozita mi to nevolila. „Dneska?“

Vytáhl svůj prstýnek z kapsy a navlékl si ho na prsteníček.

Uff. „Dojdu si pro svůj.“

Dovlekla jsem se do koupelny, vzala svůj prstýnek z lékárničky a navlékla si ho. Byl studený, ale už mi nepřipadal tak cizí jako před dvěma dny. Po dnešním oznámení už na mém prstě zůstane.

„Tak jo,“ připojila jsem se k Isaiahovi u dveří, „jsem připravená.“

„Jak myslíš, že to půjde?“

„Moc dobře ne.“

„Jo. To si taky myslím,“ svěsil hlavu. „Promiň.“

„Ty promiň,“ smutně jsem se na něho usmála. „Co kdybychom se jeden druhému přestali omlouvat? Nikdo z nás za tohle nemůže. Prostě budeme držet spolu a … bude to.“

Z jeho tváře vymizela část obav. „To by šlo.“

Přežijeme to. Naučíme se spolu fungovat a koupíme si čas. Po nějaké době se dny přestanou tak vléct a být tak náročné, nebo ne?

„Musíme vypadat, jako že jsme manželé,“ řekla jsem. „Vedle Bryce a Dashe nás každý prokoukne, když budeme stát metr od sebe.“

Nabídl mi rámě. „Tak jdeme, všem jim povíme, že jsi paní Reynoldsová.“

Při tom jméně mi žilami projelo zvláštní chvění. Byla to hrdost? Nebo vzrušení? Děs? Možná směs všech tří možností.

Zahákla jsem svoji ruku za jeho loket a srdce mi poskočilo. Z místa, kde se jeho kůže dotýkala mojí, mě začala brnět ruka od zápěstí až k lokti. Měl teplé ruce, skoro až horké, a to horko mi pronikalo až ke kostem.

Vyšli jsme ven, sešli společně schody a stále se přitom drželi a já jsem se odvážila pohlédnout na jeho profil. Slunce se mu odráželo ve zlatých skvrnkách v očích, jejich krása mi vyrazila dech. Byl skutečně okouzlující, tento cizí muž. A na chvíli se jeho svět propletl s mým. Další zachvění mi projelo po zádech.