winter renshawová

LÁSKA A KEROSIN

Text copyright © 2022 by Nom de Plume LLC

Published by Montlake, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Cover design by Elizabeth Turner Stokes

Translation © Jana Rajnyšová, 2023

Original English title: LOVE AND KEROSINE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2023

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-542-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-543-4 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoliv podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Lindsay Dickeyové a Rachel Rongstadové, královnám nových začátků a šťastných konců

Přitulila jsem se

ke svému traumatu

a dala mu

jméno.

Mělo tvé oči,

jeho dlaně,

můj hlas,

tvou tvář.

Útulné

a hřejivé;

děsivě

známé místo.

– Etta Gray

@ettagraywrites

JEDNA

ANNELIESE

solivagant (adj.) putující o samotě

Říká se, že každý člověk má svého dvojníka. Statisticky vzato v každé době by mohlo existovat sedm lidí se stejnou tváří. Ovšem pravděpodobnost, že potkáte něčího dvojníka, je zhruba jedna k bilionu.

Což je velice nepravděpodobné.

Přímo nemožné.

„Anneliese?“ Florence, majitelka antikvariátu Arcadia, mi mávne rukou před obličejem. „Slyšelas mě?“

Odvrátím zrak od zamyšleného muže venku na chodníku, který má stejně rozcuchané kaštanové vlasy, zastřený pohled a ostře řezanou bradu jako můj zemřelý snoubenec.

„Vypadáš, jako bys právě viděla ducha,“ řekne váhavě, zvedne ruku a položí dlaň na mou. „Zlato, celá se třeseš a jsi bledá jako stěna. Jsi v pořádku?“

Snažím se soustředit na hromádku knih na pultě a čelo mám orosené studeným potem. Slova na hřbetech knih se rozmazávají a mizí, a pak se znovu objevují.

„Promiň, omlouvám se. Jaká byla ta celková částka?“ Znovu letmo pohlédnu na ulici. Pořád tam stojí, prodloužení tak, jako to dělával Donovan: jednu ruku má v kapse a druhou palcem vyťukává esemesku. Stejná postava. Je i podobně vysoký.

Divné.

„Patnáct dolarů a osmadvacet centů,“ odpoví Florence a upře na mě pohled. „Jsi si jistá, že jsi v pořádku?“

Ne, nejsem si jistá.

„Já jen…“ Zavrtím hlavou v chabém pokusu vytrhnout se z toho rozpoložení a podám jí svoji platební kartu. „Měla jsem pocit, že vidím někoho, koho znám.“

Kolem šedých očí se jí objeví vějíře vrásek, když zabloudí mžouravým pohledem k muži na chodníku, ale snaží se marně. Nepoznala by ho. V Arcadia Grove jsme bydleli jenom dva měsíce, než tragicky zahynul. Ano, bylo to Donovanovo rodné město, strávil tu dětství, ale Florence není odtud – je tu zrovna tak krátce jako já.

„Tamhle toho chlapa?“ Přejede kartou přes terminál a vrátí mi ji. „Toho v té hnědé bundě?“

„Jo.“ Zhluboka se nadechnu. Srdce se mi ještě neuklidnilo, i když se o to snažilo. „Ale není to on.“

Nemůže to být on.

I kdyby byl, Donovan by si na sebe nikdy nevzal koženou bundu, roztrhané džíny a neobul by si špinavé boty. A rozhodně by nevyšel z domu s neučesanými vlasy. Tenhle chlap vypadá, jako kdyby celé dny jezdil na motorce.

„No, je to fešák…“ Přisune mi pero a účtenku k podpisu, než vloží můj úlovek do tenké plátěné tašky s vybledlým červeným nápisem přeji hezký den. „Kdybych byla ve tvém věku, možná bych se mi z něj taky trochu podlamovala kolena.“

Florence na mě mrkne. Možná si myslí, že se mi ten chlap líbí. Nebo se mě možná snaží rozesmát.

„Zavolám ti, až dorazí další zásilka,“ řekne a má tím na mysli staré zahraniční knihy se jmény pro děti a vzácné slovníky, které pro mě shání. Pracuju na půl úvazku jako poradkyně pro výběr jmen a pořád hledám nějaká nová a neobvyklá, která bych mohla přidat do svého arzenálu. Na Florence se v tomhle směru můžu spolehnout.

Čekám u vchodu, s nohama jako přibitýma ke dřevěné podlaze, a sleduju, jak se ten muž, co není Donovan, rozhlíží kolem sebe, strká telefon do kapsy a vyndává z ní svazek klíčů. O vteřinu později nasedne do olivově zelené staré dodávky a dokáže mi tak, že jsem se ohledně té motorky spletla. Stáhne okénko, nastartuje motor a vycouvá z parkovacího místa.

Jakmile mi auto zmizí z dohledu, vyjdu z Florencina obchodu a pokračuju v sobotních nákupech s obrazem toho cizince vypáleným do sítnice oka.

Bloumám obchodní čtvrtí Arcadia Grove, která je plná květin. Nakupuju hlavně pohledem do výloh. Nic jiného si v poslední době nemůžu dovolit, i když zrovna nejsem úplně v situaci, že bych potřebovala nějaké nové sexy oblečení na rande. Jsem v pokušení vejít do obchůdku s bytovými doplňky a pořídit si něco hezkého do domu, ale pak mi dojde, že bych zapřahala vůz před koně. Nemá smysl kupovat si doplňky do kuchyně, když moje kuchyně sestává z rozkládacího stolku, mikrovlnky, miniaturní ledničky, varné konvice a jednoplotýnkového vařiče.

V parku zahlédnu volnou lavičku, posadím se a prolistuju si jednu z nových knih. Jen očima projíždím stránky, nečtu si v ní. Mohla by to docela dobře být jen změť nesmyslných písmen. Zaklapnu ji, vrátím do plátěné tašky, zavřu oči a na chvíli si odpočinu. Na okamžik prostě jen existuju v přítomnosti.

Dopolední slunce se prodírá korunami stromů, hřeje mě na kůži a poskytuje mi tolik potřebný pocit objetí – něco, co jsem nezažila už tři měsíce, tři dny, pět hodin a dvaatřicet minut.

Ne že bych to počítala.

Než jsem poznala Donovana, ráda jsem se toulala sama. Nesnažila jsem se najít toho pravého, zažít romanci jako z pohádky nebo skončit v malebném městečku někde ve Vermontu. Ani jsem neplánovala přetrhat všechny kontakty z minulosti a nasypat všechno, co se dá, do rekonstrukce zchátralého viktoriánského domu.

Jenže láska – ať už opravdová, nebo domnělá – člověka změní.

Někdy už ani nevím, kdo vlastně jsem.

Většinu dnů se snažím rozvzpomenout se na dobu, než mi vstoupil do života.

Podívám se na svou levou ruku, na které se kdysi třpytil zásnubní prsten.

Po Donovanově smrti mi trvalo třicet dnů, než jsem ho sundala. Pořád jsem si říkala ještě jeden den, pak se z toho stal ještě jeden týden a ten se nevyhnutelně změnil v celý měsíc.

Nedokázala jsem si ho strhnout z prstu dost rychle, když jsem zjistila, že mi lhal o penězích, které jsem mu dala na rekonstrukci. Nikdy nezapomenu na to, jak jsem zašla do místní pobočky banky, abych zjistila, jestli je na našem společném účtu dost peněz na zaplacení pohřbu… a dozvěděla se, že žádný společný účet neexistuje.

Ten hajzl mi ukradl srdce a pak i moje celoživotní úspory.

A teď je šest stop pod zemí – příliš daleko od toho, aby mohl nést následky toho, čeho se dopustil.

Když si před sebou všimnu malé kavárny, zakručí mi v žaludku. Posbírám své věci, zamířím tam, objednám si malé latté a borůvkový koláč a beru to jako brunch. Čím dřív se dostanu zase domů, tím dřív dobrousím parkety v jídelně.

Cestou zpátky k autu se rozhlížím po lidech na chodníku a pátrám po tom cizinci s kaštanovými vlasy a v hnědé kožené bundě, ale vidím jen obvyklou směsici místních a turistů. Mladé páry držící se za ruce. Rodiče tlačící před sebou kočárky. Šklebící se puberťáci pořizující selfíčka. Důchodci, kteří se vyhřívají na sluníčku.

Všude kolem mě plyne život.

Přesto tu bloudím osamocená.

Otvírám dveře auta a skládám knihy na sedadlo spolujezdce. Vedle mě zastaví bílý sedan, ze kterého vystoupí dobře vypadající pár. Na chodníku k sobě přistoupí. Ona mu sebere něco z jeho tmavě hnědých vlasů a on ji políbí na jahodově červené rty. Než zmizí v davu, vezme ji kolem ramen, jako by chtěl celému světu ukázat, že je jeho a on její. Taky jsme takoví kdysi bývali. Můžu se jen modlit, aby to, co je mezi nimi, bylo skutečné, a ne jen plán, jak rychle zbohatnout.

Nastartuju, zařadím zpátečku a podívám se do zpětného zrcátka. Přesně v tu chvíli kolem projede olivově zelená dodávka Ford.

Vyjedu z parkovacího místa a na semaforech na rohu ulice stojím přímo za ním. Na zadním okně auta má nálepku TRANSIT. Tam, kde má být poznávací značka, není nic. Rukou pevně svírám volant. Všimnu si jeho pohledu ve zpětném zrcátku. Dívá se mým směrem… a mně se stáhne žaludek.

Ty měděně lesklé oči jsou nezaměnitelné.

Poklepávám prsty na volant, snažím se soustředit na rytmus popové písničky, která se ozývá z reproduktorů, a udržet se, abych s ním nenavázala oční kontakt.

Na semaforu naskočí zelená a dodávka odbočí doprava. Bez rozmyslu tam zahnu také.

„Panebože, panebože,“ mumlám si pro sebe. „Co to sakra dělám?“

Tohle je šílené.

Já jsem šílená.

Držím se dost daleko za dodávkou, jako by to snad mělo být méně nápadné, vzhledem k tomu, že v téhle postranní ulici projíždějí jen naše dvě auta.

Po pěti blocích odbočí doleva a vjede na parkoviště u motelu Pine Grove.

Moje pronásledování – pokud se to tak dá nazvat – v tu chvíli končí. Což je dobře, protože jsem nesledovala žádný konkrétní cíl. Ani vlastně nevím, proč jsem se za ním rozjela. Můj snoubenec je pryč a nikdy se už nevrátí. Nezáleží na tom, kdo je tenhle cizí dvojník nebo jak moc se podobá Donovanovi – protože to nikdy nebude on.

A díkybohu za to.

Vzpamatuju se a pokračuju domů, do svého prázdného domu na druhé straně města: za hlavní třídou s půvabnými obchůdky, za malebným parkem s jasně modrou dětskou skluzavkou, na míle daleko od Arcadia Grove K-12 a všech míst, které mi připomínají život, který se nikdy neměl stát.

Jakmile se vrátím domů, převléknu se do montérek, pustím svůj oblíbený playlist Madison Cunninghamové, abych přehlušila ozvěnu svých osamělých kroků, a obrousím podlahu v jídelně.

Ve tři hodiny už lačně piju sklenici ledové vody před otevřeným oknem, abych se trochu zchladila, a přemýšlím, jestli mám pokračovat ve zhroucení se vyčerpáním, nebo to pro dnešek zabalit a strávit večer s lahví vína za pět dolarů a několika díly seriálu Larry, kroť se, na který by se se mnou Donovan nikdy nedíval, protože humor Larryho Davida nechápal.

A v tu chvíli ho znovu uvidím… Donovanova dvojníka ve staré dodávce.

Před mým domem zpomalí a upírá pronikavý pohled na vchodové dveře.

Než ale stihnu udělat něco bláznivého, jako třeba pronásledovat ho tentokrát po svých, je pryč.

DVA

LACHLAN

rantipole (v.) být divoký a bezohledný

„Ale, ale, ale, podívejme, koho to k nám čerti nesou.“ Lynnette Hornsbyová ke mně vykročí ze dveří, s rukama složenýma na prsou, jako by si se mnou chtěla něco vyřídit. Ne že bych se jí divil. Měl bych jí říct, ať si stoupne do řady.

„Lynnette,“ zastavím ji. „Omlouvám se, že jsem se předem neohlásil. Bryce tu náhodou není?“

Její ledový výraz trochu roztaje a přes obličej jí přelétne něco, co připomíná úsměv.

„Poprvé po letech se zjevíš u mých dveří a hned se ptáš po Bryceovi?“ předstírá rozmrzelost.

„Rád tě vidím, Lynnette,“ prohodím. Od doby, co jsme dodělali střední školu, dělá Bryce ve stavebnictví. Pokud vím, naposledy byl předákem. Doufal jsem, že by mi mohl rychle dohodit nějakou práci, když jsem teď ve městě.

„To je lepší.“ Prohlíží si mě od hlavy až k patě, jako by mě neviděla celou věčnost. „Bohužel jste se minuli. Teď má na měsíc práci v New Hampshire. Proč nejdeš dovnitř, zuj se, vyprávěj mi, kde jsi všechny ty roky byl a proč jsi mi nenapsal ani dopis.“

„Tys nedostávala moje přání k Vánocům?“ zeptám se s vážnou tváří.

Zaváhá, na vteřinu ji málem dostanu.

„Dobrý pokus.“ Lynnettin úsměv se změní v jízlivý škleb. „Neuč orla lítat. Pojď sem.“

Strčí bosou nohu mezi dveře a pokyne mi, abych vešel dovnitř. Odkopnu boty na koberec a užívám si pohled, který se od mé poslední návštěvy nezměnil. U zdi stojí ten samý hnědý gauč s květinovým potahem, s pletenou dekou na opěradle. Vedle stolku je to stejné ošoupané křeslo, ze kterého se nejlíp dívá na televizi, a na kraji stolku popelník plný nedopalků.

„Budeš tam stát a civět, nebo mě obejmeš?“ Lynnette rozpřáhne ruce doširoka a čeká, až jí padnu do náruče. Nikdy jsem si na nějaké city moc nepotrpěl, ale kvůli Bryceově mámě udělám výjimku.

V podstatě mě vychovala.

Ne v tom tradičním smyslu slova.

Ale převzala štafetu, kterou můj debilní otec upustil; víckrát, než dovedu spočítat.

Dávala mi najíst, občas mi i pořizovala něco na sebe, a chodila na všechny moje fotbalové zápasy a fandila mi, jako kdybych byl její vlastní.

Lynnettin oblíbený parfém Calvin Klein, zatuchlý cigaretový kouř a dech, ze kterého je cítit dietní Pepsi, mě omotají jako deka. Objímá mě o něco déle, než je nutné. Je menší, než si ji pamatuju. Nebo jsem možná já větší. Když jsem tu vyrůstal, vždycky mi připadala velká. Za ty roky se změnila moje perspektiva. Tohle s lidmi dělá čas.

„Tak,“ začne, když mě pustí, „vybrala jsem si to trochu dopředu, kdybychom se náhodou zase neviděli deset let.“

Přesune se ke svému oblíbenému křeslu, zaboří se do něj, zkříží hubené nohy, ztlumí televizi a zapálí si jednu ze svých Virginia Slims.

„Bryce se zblázní, až se dozví, že jsi zpátky ve městě. Je ti to jasné, ne?“ vyjede hned na mě.

„Nevím, jak si to přebrat.“ Posadím se na gauč, který je mnohem víc prosezený, než jak si ho pamatuju.

Lynnette se zasměje, hlas má chraplavý. Když jsem byl malý, dělal jsem všechno pro to, aby přestala kouřit. Zašel jsem dokonce tak daleko, že jsem jí ty zpropadené cigarety přelámal pokaždé, když si koupila novou krabičku. Nakonec mě vždycky donutila, abych jí to nahradil. A když jsem neměl peníze, přiměla mě posekat trávník, umýt nádobí nebo posbírat psí hovínka.

„Bryce byl vždycky… emocionální. Na rozdíl od tebe.“ Ukázala mým směrem zapálenou cigaretou. „Dostat z tebe jakoukoliv reakci bylo jako páčit zub rezavými kleštěmi.“

„Tak promiň, že nemám srdce na dlani.“

„Mrzí mě to s tvým bratrem.“ Dlouze potáhne a v koutcích očí se jí zaleskne. „Je to škoda. Ale aspoň to měl rychle odbyté.“

„Všichni nakonec dostaneme, co si zasloužíme,“ odpovím jedním dechem.

Nehne ani brvou. „Čas všechny rány nezahojí, co?“

„Všechny ne.“

Lynnettinu pozornost upoutají světla na příjezdové cestě. Vyskočí z křesla a podívá se z okna. O vteřinu později auto vycouvá, jako kdyby si spletli dům.

Mávne rukou. „Myslela jsem si, že přivezli tu pizzu, co jsem si objednala. No, co se dá dělat. Proč ses vrátil do města? Čekala jsem, že tě třeba uvidím na pohřbu…“

Nedokončí větu – ani nemusí.

Můj jediný bratr zemřel při strašné autonehodě, a zatímco nějaký kněz nad ním pronášel smuteční řeč a parta zaměstnanců pohřebního ústavu ho ukládala do zmrzlé země, já jsem slavil s úplně cizími lidmi v hospodě v Glasgow a lil do sebe jedno pivo za druhým.

Neočekávám, že by tohle mohl někdo pochopit.

„Právě jsem se vrátil do Států,“ odpovím. „Říkal jsem si, že bych měl vypořádat jeho pozůstalost, než si rozmyslím, kam se vydám dál.“

„Á, ty jsi teď velký světoběžník, co?“ Škubne ramenem a šibalsky na mě mrkne.

„Ani ne. Jen jsem se chtěl dostat od tohohle místa co nejdál.“

Její chování se změní. Rozumí mi. Nemusím opakovat, co mě dovedlo z bodu A do bodu B.

„A užil sis to aspoň?“ Lynnette dlouze potáhne z cigarety. „Poznal jsi svět?“

„Z té nejlepší stránky.“

Vydechne obláček hustého bílého kouře a pak zamáčkne cigaretu v broušeném popelníku. „To je to, na čem doopravdy záleží.“

„Řekni mi, jak je to teď s domem?“ poškrábu se na spánku. „Jel jsem kolem a vypadalo to, jako kdyby tam někdo bydlel. Viděl jsem rozsvícená světla a někdo stál u okna.“

Musel jsem zpomalit, abych se ujistil, že jsem se nezmýlil.

Tipnul bych si, že to bude squatter.

Svraští čelo. „Jo. To bude ta Donovanova… snoubenka. Nevím, jak jinak jí říkat. Vdova to není, protože se nevzali… ale slyšela jsem, že pokračuje v rekonstrukci, kterou spolu začali.“

Ušklíbnu se. „A ví o tom, že jí ten dům vlastně nepatří?“

„Upřímně řečeno, nikdy jsem s tou holkou nemluvila. Vlastně jsem ani nevěděla, že je zasnoubený, dokud nezemřel a někdo se v kavárně nezmínil o jeho snoubence. Chtěla jsem se jí na pohřbu představit a vyjádřit jí soustrast, ale byla chudák naprosto zničená. Od té doby jsem ji jen párkrát letmo zahlédla ve městě. Většinou se drží stranou. Jen dnem i nocí pracuje na tom domě. Je to smutné, opravdu.“

Smutné na tom je, že by někdo měl být tak zdrcený ze ztráty Donovana.

„Moment. Proč sype peníze do té ruiny? Z toho jsem dost zmatený. Ten barák se naklání na stranu, potřebuje novou střechu, komplet novou elektroinstalaci a celý vnitřek. Když se podíváš do slovníku na výraz ,díra na prachy‘, uvidíš tam obrázek toho domu. Možná byl krásný, když ho v roce 1900 postavil místní doktor pro svoji početnou rodinu, ale jakmile umřela moje máma a začal se o něj starat otec, šlo to s ním rychle z kopce.“

„Na to by ses musel zeptat přímo jí,“ odpoví. „Jak už jsem ti řekla, nikdy jsem s ní nemluvila. Myslím, že se jmenuje Annie? Nebo Annielynn? Nějak tak.“

„Annielynn to nejspíš nepotěší, ale chystám se tu zatracenou barabiznu srovnat se zemí. Doufám, že do toho nevložila moc času a peněz…“

Lynnette zavrtí hlavou. „To přece nemůžeš, ne?“

„Otec odkázal dům Donovanovi,“ pokračuju. „Donovan zemřel svobodný a bezdětný, a pokud je mi známo, tak i bez závěti. Jako nejbližší žijící příbuzný dědím veškerý jeho majetek. Jakmile vyřídím všechny papíry, daruju ho hasičům a budu se dívat, jak od základů shoří. A pak budu mít od tohohle místa konečně pokoj.“

„Ale no tak, opravdu si chceš udělat tolik problémů jen kvůli domu, který stejně nemá žádnou hodnotu?“

„To nemá nic společného s tím, jakou má hodnotu,“ opáčím.

„Ale, zlato. Vím, že chceš spálit na popel svoji minulost, a myslíš si, že se ti uleví, ale takhle to nefunguje. Na místě, kde teď stojí ten dům, možná zbude jen hromádka popela, ale ty se budeš cítit pořád stejně jako teď.“

„Možná. A možná ne.“

„Chudák holka, má zlomené srdce.“ Lynnette se plácne dlaní do hrudníku. „Měl bys ji vidět na pohřbu. Plakala tak, že by si člověk myslel, že spolu strávili celý život.“

„Zjevně ho moc dobře neznala.“

„I tak.“ Lynnette se mnou nesouhlasí. „Jenom proto, že jsi Byrne, nemusí tvůj život být jen samý oheň a síra.“

„Mám snad nějakou jinou možnost?“ Pohlédnu na ni s naprosto vážnou tváří.

„Potřebuješ někde přespat, když jsi tady ve městě?“ změní téma. „Můžu ti v suterénu roztáhnout gauč. Koncem týdne za mnou sice přijede moje sestra, ale na pár nocí může být tvůj, jestli chceš.“

„Mám pokoj v motelu Pine Grove.“

Nakrčí nos. „No to snad ne.“

„Co tím myslíš?“

„To je to poslední místo, kde bys měl bydlet. V téhle části města se pohybují jen samí chuligáni.“

Začnu se dusit smíchy. „Chuligáni! Je vidět, že jsi vážně už stará, Lynnette.“

„Víš, co tím myslím.“

„Ujišťuju tě, že se umím ubránit chuligánům, smažkám i dezolátům,“ opáčím.

„O tom nepochybuju.“ Sjede mě pohledem od hlavy až k patě a potlačuje smích. Vždycky říkávala, že jsem vytesaný z pořádně tvrdého kamene – což byl vlastně důvod, proč jsem na střední chodil na fotbal. „Je to prostě nepříjemné místo. Jestli chceš, aby ti vykradli auto, sebrali katalyzátor nebo se ti vloupali do pokoje, klidně si tam zůstaň.“

Na příjezdovou cestu vjíždí auto s rozbitým tlumičem výfuku a neonovým nápisem PIZZA na střeše.

„Je tu večeře,“ prohodí Lynnette. „Zůstaneš, doufám?“

„Kdo večeří ve čtyři odpoledne?“ škádlím ji.

„Ale, už zase se ukazuje, jak moc jsem stará?“ Švihne rukou mým směrem a pak se zvedne, aby šla otevřít poslíčkovi. „Prostři stůl, chytráku. Máme ještě co dohánět.“

TŘI

ANNELIESE

lagom (subst.) koncept „přiměřeného života“ – ne moc, ne málo, tak „akorát“

„Dobré ráno! Ahoj, ahoj.“ Je neděle ráno a já vykouzlím na tváři úsměv, když mávám dvojici, kterou vidím na monitoru svého počítače. Před několika týdny si mě najali, abych pro jejich holčičku, která se má narodit každým dnem, vymyslela tři varianty jména. „Jste připraveni na velké odhalení?“

Tyhle chvíle mě i budoucí rodiče stejně tak stresují jako rozrušují. V drtivé většině případů je mi odezvou úsměv, smích, potlesk a všeobecný obdiv. Jen výjimečně se mi nepodaří trefit to správné jméno. V takových případech jsou rodiče upjatí, se strojenými úsměvy mi poděkují a už o nich nikdy víc neuslyším.

Z těchhle dvou mám ale dobrý pocit.

Jake a Serafina Dybeckovi jsou dokonale vyhlížející a milý pár z Montpelieru, kteří dokonalé jméno pro své dítě popisují jako klasické jméno, které byste mohli najít v katalogu s dětským nábytkem, ale se starosvětským nádechem. Při první konzultaci mi dali seznam jmen, která nemohli nebo nechtěli použít (jména, která se jim nelíbila nebo už je použil někdo v rodině nebo někdo z přátel), stejně jako seznam těch, která se jim zamlouvala, ale nebyli z nich vyloženě nadšení.

„Odpočítávali jsme dny,“ říká Jake a promne si ruce.

Serafina se široce usměje a vzrušením si zakryje tvář. „Jsem tak nervózní, že si z toho snad pustím do kalhot.“

„No, o to asi zrovna nestojíme, takže vás už nebudu déle napínat,“ řeknu, popadnu svůj zápisník a nalistuju příslušnou stránku. „Dobře, takže první jméno, které pro vás mám, je… Adeline Iris Dybecková. Adeline je neotřelá variace na jména jako Madeline, Madelyn nebo Madelaine. Můžete ho vyslovovat, jak se vám to bude líbit, a říkat jí můžete zkráceně Addie, pokud máte rádi přezdívky. Jakeu, ty jsi, pokud vím, říkal, že chceš něco, co by se dalo snadno zkracovat. Taky se v něm střídají celkem tři samohlásky, a samohlásky jsou čtyři v prvním jméně, dvě ve druhém.“

Už na střední škole jsem zjistila, že mám talent na vybírání jmen. Byla jsem nejmladší ze sestřenic a bratranců ve velké katolické rodině, a naše rozvětvená rodina se stále více a více rozrůstala. Poté, co se mí příbuzní jednou nepohodli kvůli „krádeži jména“ a svedli boj o ta nejlepší, sedla jsem si a sepsala seznam. A pak jsem udělala další. Rozeslala jsem je všem svým těhotným sestřenicím, a ty mě pak doporučily svým přátelům a kolegům a jejich širším rodinám. Po nějaké době jsem si za to začala nechat platit. Nejdřív to bylo dvacet pět dolarů za jméno, potom padesát a nakonec sto, když už jsem měla nějaké renomé. Než jsem skončila vysokou, byl už z mého malého vedlejšáku plnohodnotný byznys – s výběrem perfektního jména jsem pomáhala nastávajícím rodičům z celých Spojených států.

Serafina a Jake si vymění vlahé pohledy a vezmou se za ruce.

„Adeline Iris,“ převaluje Serafina jméno na jazyku.

„Adeline Iris,“ opakuje po ní Jake.

„Líbí se nám to.“ Serafina se otočí zpátky k webkameře.

„Prima, to ráda slyším,“ přikývnu a vítězoslavně vztyčím pěst. „Jste připraveni na jméno číslo dvě?“

„Nevím, jestli překonáš Adeline, ale jsme připraveni,“ řekne Jake a nakloní se k monitoru.

„OK. Další na řadě je… Ivy Cate Dybecková,“ pronesu. „Zase, máme tu zastoupeno více samohlásek, a Cate s C je klasické, ale zároveň moderní druhé jméno. A také je to připomínka Jakeovy babičky Catherine. Obvykle neladím počet slabik ve jménu s příjmením, ale tady jsem udělala výjimku, protože to vypadá vizuálně dobře. Ivy je kratší a celkově mi přijde jako velmi silný kandidát.“

„To je vážně pěkné,“ obrátí se Serafina na svého manžela. „Nevím, které se mi líbí víc…“

„Než se příliš upnete na Ivy Cate, dovolte mi odkrýt číslo tři,“ opáčím.

Jake přikývne a Serafina si opře hlavu o jeho rameno.

„Violet Evelyn Dybecková,“ řeknu. „Violet, Evelyn i Dybecková obsahují samohlásku e. Violet má to starosvětské kouzlo, které jste si oba přáli, a Evelyn je asociace na Evu, což je druhé jméno Serafininy matky. Bonusem je, že Violet i Evelyn obsahují souhlásku v.“

„Ta jsou… parádní,“ vydechne Jake.

„Líbí se nám všechna,“ přidá se Serafina.

Tohle jsou chvíle, pro které žiju – trefy do černého.

„Nevíme, které z nich si vybrat.“ Jake si prohrábne rukou tmavé husté vlasy a obrátí se ke své ženě.

„Máme ještě tři týdny na rozhodnutí,“ pohladí si Serafina zakulacené břicho. „Dá-li Bůh.“

„Dám vám profesionální radu,“ navrhnu. „Mějte otevřenou mysl a počkejte, až bude na světě. Až ji uvidíte, hned poznáte, jestli je to Adeline, Ivy nebo Violet.“

Serafina se zhluboka nadechne a vděčně se na mě usměje. „Moc, moc ti děkujeme, Anneliese. My vůbec nejsme kreativní.“

Jake se zasměje.

„Jsme účetní a uvažujeme logicky a jen v číslech. Vymyslet dokonalé jméno pro naši holčičku prostě… bylo nad naše síly,“ pokračuje místo své ženy. „Jsme moc rádi, že jsme tě našli.“

„Rádo se stalo. Těší mě, že jste spokojení,“ odpovím a zamávám jim do webkamery. „Mějte se fajn a nezapomeňte mi poslat oznámení o narození! Už se nemůžu dočkat, až se dozvím, které jméno vyberete.“

V dobách před Donovanem jsem si za tři jména účtovala i patnáct set dolarů, což zahrnovalo hodiny průzkumů a několik schůzek, na kterých se cizelovaly závěrečné varianty. Tyhle peníze mi platili lidé v Chicagu, kde jsem měla většinu zakázek napřímo a měla čekací listinu na několik měsíců.

Ukázalo se ale, že v Arcadia Ridge taková poptávka po jménech pro děti není. Dnes mám většinu zakázek z Etsy, kde jsem musela ceny pro klienty výrazně snížit. Když se mi za měsíc podaří sehnat tolik zákazníků, abych si mohla doma rozsvítit a natankovat plnou nádrž, jsem šťastná.

Skončím videohovor a nalistuju ve svém zápisníku poslední stránku – tu, kterou jsem si vyhradila pro svoje oblíbená jména… ta, která jsem si schovávala pro nás. Dokonalá jména, která teď mají už navždy hořkosladkou pachuť.

Donovan a Anneliese Byrneovi, to znělo tak báječně, se všemi těmi n. Měla jsem v plánu v téhle tradici pokračovat a Don mi slíbil, že budu mít při pojmenování našich budoucích dětí volnou ruku. Řekl, že jména jsou moje parketa a rozhodně nebude vetovat žádné jméno, které bych si přála, protože mi bude připadat dokonalé.

Vždycky to byly takové maličkosti.

Do chvíle, než jsme se poznali, jsem nikdy nepotkala nikoho tak okouzlujícího, pozorného a ochotného udělat cokoliv, aby mi vykouzlil na tváři úsměv. Nebyl jako ostatní kluci, se kterými jsem ztrácela čas, když mi bylo dvacet, co se mi po pár skvělých schůzkách začali vzdalovat nebo začali flirtovat s mými kamarádkami a na seznamkách, i když tvrdili, že náš vztah berou vážně. S kluky, co trávili nejvíc času v posilovně a domnívali se, že jejich osobní rekordy ve zdvihání činek jsou fascinujícím tématem ke konverzaci při společné večeři.

Donovan byl od počátku jiný.

Byl výjimečný.

Nebyl ani moc vysoký, ani moc malý, byl tak akorát.

Nebyl příliš hovorný – mluvil, jen když chtěl říct něco důležitého. Nevadilo mu mlčení. Neměl potřebu neustále zaplňovat prostor nesmyslnými zvuky, ale rád nechával na neobvyklých místech malé milostné vzkazy nebo mi jen tak z ničeho nic přinesl květiny. Jeho specialitou byly překvapivé noční schůzky. Taky respektoval osobní prostor. Nebyl z těch, co by se chtěl čtyřiadvacet hodin denně osahávat, ale nikdy si nenechal ujít příležitost mě políbit, odhrnout mi vlasy z tváře nebo se o mě otřít, když jsem vařila večeři nebo otvírala láhev vína. Nikdy nechtěl ovládat televizní ovladač – zajímal se o pořady, které se mi líbí, i když se třeba nelíbily jemu. A v posteli byl prostě božský – jako by intuitivně věděl, jak zacházet s mým tělem, aniž bych ho k tomu musela vést.

Být s ním bylo snadné, nevyžadovalo to žádné úsilí. Nikdy jsem si s nikým tak nerozuměla jako s ním – což byl důvod, proč mě po půl roce požádal o ruku a já souhlasila, sbalila si svých pět švestek a odstěhovala se s ním do jeho rodného města, abychom zrenovovali dům, kde vyrůstal, a začali v něm společně žít.

Posledních pár měsíců bylo náročných – muset sladit toho Donovana, do kterého jsem se zamilovala, s podvodníkem, kterým ve skutečnosti byl. Nic z toho nedává smysl, ale zároveň dává.

Pohrával si se mnou jako s bláznem opilým láskou, a tím jsem opravdu byla.

Zrudnu rozpaky, jako vždycky, když na něj příliš dlouho myslím.

Zaklapnu notebook a jdu do kuchyně ohřát si k obědu mražené lasagne; ty, co voní mnohem líp, než chutnají, ale stojí jen devadesát devět centů. Během čekání na to, než se mi jídlo ohřeje v prastaré mikrovlnce, do své ložnice a místo halenky, kterou jsem si oblékla na videohovor, si na sebe vezmu staré vytahané tričko s dírou na dolním lemu. Nepopsatelné pohodlí nosit obnošené oblečení je jediným luxusem, který si v téhle době dopřávám.

Mikrovlnka cinkne, vrátím se do kuchyně, stočím si vlasy do rozcuchaného uzlu a v duchu přemýšlím, jak se mi bude dařit naplnit týdenní plán renovace. Cestou si ale všimnu něčeho zvláštního – velkého stínu u vchodových dveří.

Zalapám po dechu, schovám se za jeden ze sloupků v předsíni a vykouknu ven jen natolik, abych zjistila, že na verandě stojí mužská postava.

Třikrát zaklepe.

Srdce mi buší až v krku, ve kterém mám najednou sucho jako na Sahaře.

Za celou tu dobu, co tu bydlím, jsem neměla žádnou nečekanou návštěvu, kromě několika dětí ze sousedství, které prodávají sušenky a časopisy, a hrstky sousedů, co mi po Donovanově smrti párkrát přinesli kastrůlek s jídlem.

„Haló?“ ozve se ode dveří mužský hlas. „Vím, že jsi doma. Na příjezdové cestě stojí tvoje auto… a slyším, jak tam vevnitř chodíš.“

Znovu vykouknu zpoza sloupku a snažím se si muže líp prohlédnout, ale na východní stranu domu dopadá příliš mnoho slunečního světla, takže vidím jen tmavou, vysokou a tajemnou siluetu.

„Annie?“ zavolá. Krev mi ztuhne v žilách. Není to moje jméno, ale je to blízko. „Annielynn?“

Taky skoro trefa.

Podruhé zaklepe.

„Neodejdu, dokud mi neotevřeš,“ řekne. „Nemám na dnešek žádné plány… takže tu hru můžeme hrát třeba celý den.“

Ztuhnu jako laň, kterou v noci na dálnici oslní čelní světla.

„Já jsem Lachlan,“ pokračuje.

Můj vrah má jméno – a to se mi líbí.

Ale to není důležité.

„Lachlan Byrne,“ dodá a přitiskne tvář na sklo, i když není natolik průhledné, abych dokázala zřetelně rozeznat jeho rysy. „Donovan byl můj bratr.“

Můj vrah je zřejmě i lhář. Donovan nikdy neměl žádného bratra. Matka mu zemřela, když mu bylo jedenáct, a otec pár let předtím, než jsme se poznali. Kdyby měl nějaké sourozence, řekl by mi o tom. Tohle je něco, co někomu, s kým plánujete strávit zbytek života, řeknete.

Na druhou stranu, o tom, že mi vyfoukl moje celoživotní úspory, mi taky neřekl.

Po špičkách přejdu do jídelny a vykouknu z okna na příjezdovou cestu, kde za mým domem vidím parkovat olivově zelenou dodávku Ford 150. Přitisknu dlaň na ústa a vybavím si pohled toho chlapa ze včerejška… drsnější verzi Donovana s měděnýma očima a rozcuchanými kaštanovými vlasy.

„Haló?“ Znovu zaklepe a jeho hlas zní tentokrát naléhavě.

Posbírám zbytky svého skepticismu, odkašlu si a připomenu si, že jsem obklopena kladivy, páčidly, bruskami a pilami, a otevřu ty zatracené dveře.

„Jmenuju se Anneliese, ne…“ začnu, ale vzápětí úplně ztratím řeč.

Včera jsem ho viděla z několika metrů a jeho podoba mi málem vyrazila dech. Ale teď, když stojím tomuhle muži tváří v tvář, je to jako dívat se do očí samotnému Donovanovi. Pokouším se znovu promluvit, ale přes rty mi neprojde nic než vzduch.

Lachlan se přes moje rameno zadívá do zaneřáděného domu, a pak se jeho přísný pohled znovu stočí na mě.

„Anneliese,“ pronese chladně a vyrovnaně, než se natáhne ke dveřím s jistotou muže, kterému to tu patří. „Nech mě hádat. Můj bratr ti řekl, že jsem mrtvý?“

„Ne,“ podaří se mi nakonec vyslovit. „Nikdy mi neřekl, že existuješ.“

Jeho plné rty – Donovanovy plné rty – se stáhnou do úšklebku.

„Samozřejmě,“ řekne, jako by ho to zjištění pobavilo.

Nechci mu věřit. Nechce se mi věřit, že by Donovan procházel album s fotografiemi, na kterých jsou rodiče s jedním dítětem, a záměrně se nezmínil o tom, že by existovalo i nějaké druhé.

Ale vzhledem k tomu, co vyšlo najevo po jeho smrti, to není zas tak úplně vyloučené.

„Neviděla jsem tě na pohřbu,“ špitnu. Ten den jsem s moc lidmi nemluvila, ale všimla bych si, kdyby u Donovanova hrobu stál někdo, kdo by vypadal skoro stejně jako on.

„Nebyl jsem ve Státech.“ Nijak to neupřesní.

„V žádném fotoalbu jsem neviděla jedinou tvou fotku.“

Přes jeho pohlednou tvář přejede na okamžik bolestný výraz, ale hned zase zmizí.

Zkřížím ruce a narovnám ramena. „Promiň, ale proč tu jsi? Co chceš?“

„Tenhle dům,“ odpoví.

Přimhouřím oči a snažím se jeho slova nějak zpracovat. „Co je s tímhle domem?“

„Ptala ses, co chci, tak jsem ti to řekl,“ opáčí bez okolků. „Tenhle dům.“

Udělá se mi mdlo.

„Pokud nepředložíš platnou závěť, ve které bys byla uvedena jako Donovanova dědička, mám ze zákona nárok na jeho majetek,“ pokračuje. „Naštěstí pro tebe, o peníze mi nejde. Chci jenom ten dům.“