Linda Castillo 

Labyrint tajností 

Originální název: A Gathering of Secrets 

Vydáno u Minotaur Books, New York 2018 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2018 by Linda Castillo 

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group. 

All rights reserved. 

Translation © Lenka Faltejsková, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9849-5 (epub) 

ISBN 978-80-243-9850-1 (mobi)

Tuto knihu věnuji své drahé přítelkyni, zesnulé Margaret Burrisové. Obohatila mi život svým přátelstvím, moudrostí, silou, smyslem pro humor – a všemi radostmi a strastmi, které jsme prožívaly v One Galleria Tower i jinde. Všichni, kdo ji znali, ji budou hluboce postrádat.

PODĚKOVÁNÍ 

Říká se, že co vás nezabije, to vás posílí. Některé romány se píší obtížněji než jiné a psaní tohoto konkrétního se pohybovalo někde mezi těžkým a nemožným. Jsem nesmírně zavázaná svému redaktorovi Charlesi Spicerovi a agentce Nancy Yostové, kteří se mnou procházeli několik verzí rukopisu a úprav a jako obvykle byli skvělí a všemu přístupní. Ráda bych také poděkovala celému vydavatelskému týmu v Minotaur Books: Sally Richardsonové, Andrewu Martinovi, Jennifer Enderlinové, Sarah Melnykové, Kerrymu Nordlingovi, Paulu Hochmanovi, Kelley Raglandové, Martě Fickeové, April Osbornové, Davidu Rotsteinovi, Martinu Quinnovi, Josephu Brosnanovi, Allison Zieglerové a Lise Davisové. Jste nejlepší z nejlepších, mám štěstí, že patřím do vaší vydavatelské rodiny. Vřelé díky posílám svým přátelům z literárně kritické skupiny – Jennifer Archerové, Anitě Howardové, Marcy McKayové a April Redmonové – za všechny skvělé nápady a podporu. A chci poděkovat své dobré přítelkyni a perfektní knihovnici Denise Campbellové-Johnsonové, která se na mě najde čas, kdykoli jsem v Ohiu – a pokaždé je připravená na další velké dobrodružství.

V zlých věcech je jakýsi dobrý duch, kdyby jej lid jen bedlivě vyvážil.

— William Shakespeare, Jindřich V. 

PROLOG 

Nespala. Už hodně dávno se jí nepodařilo prospat celou noc. Obestírala ji tma, ale ne ten druh, co uvolňuje k odpočinku. Když mamm za svítání nahlédla k ní do pokoje a oznámila, že je čas nakrmit zvířata a připravit se na bohoslužbu, byla už vzhůru a čekala. Připravená.

Poslušná dcera jako vždycky. Oblékla si šaty, stáhla si vlasy do drdolu a na ně nasadila kapp. Natáhla si zimní punčochy a tenisky a sešla dolů do obývacího pokoje. Vyhnula se kuchyni, odkud slyšela, jak mamm připravuje snídani a smaží klobásu, a bočním vchodem vyklouzla ven do zimy. Bylo mokré a šedé ráno, z oblohy barvy železa se snášelo mrholení. Ve stodole hodila koním seno, naplnila jim džbery vodou, slepicím nasypala do korýtka směs zrní a sebrala šest hnědých vajec.

Nikdy rodičům nezalhala. Ani jednou za celých svých sedmnáct let. Ale když jí mamm řekla, aby se šla před bohoslužbou umýt, vymluvila se, že jí bylo celou noc zle a zvracela. Mamm sice vadilo, že s nimi nepojede a zmešká důležitou událost, ale co mohla dělat?

Když byla hotová s ranními povinnostmi, vrátila se do svého pokoje a natáhla se na postel. Upřela oči do stropu a poslouchala zvuky domácnosti. Hlasy mladších sourozenců. Škrábání příborů o talíře. Ticho, během nějž se odříkávala gebet nach dem essen, neboli modlitba po jídle. Bouchnutí dveří, když datt odešel zapřáhnout koně do bryčky. Dusot na dřevěné podlaze, jak mu ti malí běželi pomoct.

Jak jen jí budou chybět.

O půl osmé se zabouchly zadní dveře. Po pár minutách se ozval klapot kopyt jejich starého koně. Zvedla se, došla k oknu a roztáhla záclony. Bryčka ujížděla po cestě k silnici.

Čas jít.

Bylo chladné ráno, venku mrzlo, přesto si nevzala ani kabát. Vyšla z pokoje na chodbu. Pustila se po schodech dolů, cítila chlácholivou vůni opečeného chleba, kávy a plynu z kuchyňského sporáku. Pomyslela na své malé sourozence a nápor smutku ji málem porazil. Čekala, že to bude těžké, ale nic jiného jí nezbývalo. Koneckonců požádala Boha o vedení a On jí poslal znamení. Na rozdíl od ní nelže. Pod schody zahnula doleva do kuchyně a snažila se nevšímat si hrnku s dosud teplým čajem a suchého toastu, které jí tu nechala mamm. Musela se usmát. Suchý toast a čaj, to byl její lék na všechny neduhy světa. Kéž by to jen bylo tak jednoduché.

Je mi to líto.

Ta slova jí zněla v hlavě cestou do předsíně. Otevřela zadní dveře a v ranní plískanici se rozběhla po kamenném chodníčku ke stodole. Nevnímala chlad ani mokro. Otevřela posuvná vrata, vstoupila do velkého prostoru, který se topil v šeru. Ve vzduchu visela vůně dýmkového tabáku jejího datt spolu se zemitým pachem koní, vojtěšky a mokré hlíny. U stěny napravo stál žebřiňák, o něj se opíraly vidle. Starý tažný kůň vystrčil hlavu přes dvířka stání a zaržál. Jindy by ho pohladila, dnes však neměla času nazbyt.

Nalevo se nacházely schody na půdu. Nedopřála si čas na otálení ani na rozmyšlenou, pustila se po nich nahoru. Dvěma špinavými okny pronikalo na půdu jen málo světla. Naštěstí by se tu vyznala i poslepu. Sem se schovávala, když jí bylo nejhůř. Dnes ráno věděla přesně, kde má hledat.

Prkenná podlaha jí pod nohama v teniskách tiše duněla. Došla k hromadě sena pod oknem. Klekla si, zalovila uvnitř a vytáhla provaz, který sem včera ukryla. Datt ho koupil loni v létě, když vyráběl chlapcům houpačku. Kus, který mu zbyl, uložil do kůlny na příště.

Zakázala si myslet na rodinu a na to, co jim způsobí. Nebudou to chápat, ublíží jim. Přesto nemůže jinak. Promluvil k ní Bůh a ona poslechla. Tohle je jediný způsob, jak udržet své tajemství.

Lano mělo zhruba centimetr v průměru a byly ho tři metry. Odhadovala, že je bavlněné, ale jistá si nebyla. Ne že by na tom záleželo. Donesla ho k místu, kde končila podlaha a dalo se dosáhnout na trámy. Pod sebou měla žebřiňák, vidle a koňské stání.

Položila se na břicho, omotala provaz kolem nejbližšího trámu a uvázala trojitý uzel. Několikrát za lano zatahala, zkoušela, jestli vydrží. Pak se posadila a prohlédla si druhý konec. Nebyla si úplně jistá, jak na to. Nakonec ho roztřesenými prsty svinula do smyčky a uvázala další trojitý uzel. Párkrát zatáhla a ujistila se, že to bude stačit. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, přetáhla si smyčku přes hlavu, opatrně, aby si neshodila kapp. Provaz byl tuhý a hrubý. Rozplakala se. Ale pak si pomyslela, že to jsou slzy štěstí, úlevy. Mamm jí vždycky říkala, že je smrt součástí Božího záměru. Dnes ráno tomu věřila z celého srdce. Věděla, že ji Pán uvítá s otevřenou náručí. Provede ji všemi úskalími. Postačí, když si rodina zachová víru v Jeho moudrost. Jednou se k ní připojí a pak budou zase všichni pohromadě.

Přesto se třásla, když se zvedala. Snažila se nevnímat, jak se jí svírá žaludek a podlamují kolena. Nechtěla myslet na to, co přijde. Modlila se, aby to měla rychle za sebou. Pak bude konečně volná.

„Odpouštím ti,“ zašeptala.

Zavřela oči, udělala krok vpřed a zřítila se do prázdna.

KAPITOLA 1 

O šest měsíců později 

Oblékl se jako Englischer. Modré džíny. Bílé tričko. Kovbojské boty, které koupil za spoustu peněz ve westernovém obchodě v Berlinu.

Hořel nedočkavostí. Vyšel ze svého pokoje do tmavé chodby. Nelíbilo se mu, co se z něj stává, ta jeho skrytá stránka, o které nikdo neví. Poslední dobou se stěží poznával, ale nedalo se to zastavit. Naučil se s tím žít. Nějaká malá část jeho já se to naučila přijmout.

Dveře do ložnice rodičů byly otevřené, slyšel datt, jak uvnitř chrápe. I do pokoje jeho sester bylo pootevřeno. Zdálo se mu, že cítí jejich sladkou holčičí vůni. Usmál se. Jen nejstarší sestra měla zavřeno. Zavírala se už zhruba rok. Dospívala. I holky mají svá tajemství.

Nebál se, že ho někdo přistihne. Koneckonců má Rumspringa. Posledních několik měsíců si dělal, co se mu zachtělo. A rodiče předstírali, že to nevidí. Poprvé ochutnal whisky. Koupil si svoje první auto. Zažil první kocovinu. Vykouřil první marlborku. Toulal se po nocích a vracel se domů, jak se mu zlíbilo. Mamm ani datt to pochopitelně neschvalovali, ale nechávali si to pro sebe. Omlouvali ho před sestrami. Váš bratr hodně pracuje, tvrdili jim. A pak se modlili za jeho duši. U amišů šlo o přirozenou součást dospívání. Možná dokonce o tu vůbec nejlepší.

V domě vládlo ticho a tma, jen okny v obývacím pokoji dopadala dovnitř trocha měsíčního světla. Dva šedé obdélníky zasazené do neproniknutelné černoty. Zápach petrolejek a smažených sendvičů, které měli k večeři, rozptyloval studený průvan. Vešel do kuchyně a vytáhl z kapsy vzkaz. Zastavil se u stolu, vylovil malou baterku, posvítil na papír a snad po desáté si text přečetl.

Přijď za mnou o půlnoci k vám do stodoly. Užijeme si to. ☺ 

Napsala to fialovým inkoustem. Nad „i“ udělala místo teček srdíčka a na konci za „o“ ozdobnou kudrlinku. Při pohledu na smajlík se zazubil. Neuvěřitelné, že si konečně dala říct. Po týdnech přemlouvání a stovce bezesných nocí plných touhy, která přicházela často a s nečekanou naléhavostí, ji konečně bude mít.

Tak do toho.

Když vycházel zadním východem, zalitoval, že ho nenapadlo vyčistit si zuby. Noc byla vlhká, foukal mírný větřík, oblohu posévaly tisíce hvězd. Nad korunami stromů na východě visel žlutý srpek měsíce. Zhruba o šedesát metrů dál se tyčil tmavý obrys ohromné stodoly. Došel po štěrkové cestě až k ní, vylezl na rampu. Posuvná vrata byla pootevřená. Datt je každý večer zavíral, aby se k slepicím nedostaly lišky a kojoti. Je tady, pomyslel si. Projelo jím vzrušení tak silné, že se mu roztřásla kolena.

Vešel do stodoly, kde to bylo cítit čerstvým senem a koňmi. Sice byla uvnitř černočerná tma, že si neviděl ani na špičku nosu, znal však každý centimetr. Věděl přesně, v kterých místech najde pověšenou petrolejku. Natáhl se pro ni, kupodivu však na háku nevisela.

„Kruci,“ zabručel a vytáhl ze zadní kapsy baterku. Zapnul ji. Stíny se stáhly do rohů, paprsek světla odhalil hotový vesmír vířících částeček prachu.

„Hej?“ zavolal. „Jsi tu?“

Poslouchal, nikdo mu však neodpověděl.

Nechápavě obešel žebřiňák plný sena, které nasušili s datt minulý měsíc. Vedle něj stál starý rozmetač hnoje s ulomeným kolem. Už před týdnem sliboval, že ho opraví. Napadlo ho, jak to, že ho nevítají dva koně, které zapřahali do bryčky. Byli mlsní a nerozpakovali se říct si o něco na zub v kteroukoli denní i noční hodinu. Došel po hliněné podlaze k vyvýšené dřevěné plošině, kde skladovali pytle s ovsem, kukuřicí a krmnou směsí pro slepice. Rozhlédl se kolem. Pode dveřmi do sedlovny zahlédl proužek světla. Usmál se.

„Koukej vylézt, neschovávej se!“ Sklonil baterku a pustil se uličkou.

Trochu se divil, že si vybrala zrovna sedlovnu. Na druhou stranu to byla čistá malá místnost, prkenná podlaha se denně zametala a uvnitř to vonělo kůží a sedlovým mýdlem. Skladovali tam koňské přikrývky, ohlávky a otěže. A především se místnost dala zamknout. Datt nainstaloval zámek poté, co jim před dvěma měsíci někdo ukradl ohlávku, sedlo a dva kožené postroje. Celkem jistě v tom měl prsty Englischer, co bydlel o kus dál. Zřejmě potřeboval hotovost a věci prodal na dražbě v Millersburgu. Ten chlap byl bez nejmenších pochyb zloděj a darebák.

Přestože ji ještě ani nezahlédl, jeho tělo reagovalo, už když se blížil k sedlovně. Datt tomu říkal lusht a varoval ho, že jde o mocný pud. Jenže co může stařec vědět o chtíči? Copak si pamatuje, jaké to bylo v osmnácti? Jestli ten pud vložil do srdcí mužů Bůh, jak by to mohlo být něco špatného?

Došel do sedlovny, vzal za kliku a otevřel. Malou místnost zalévalo zlatavé světlo. Ve vzduchu visela vůně čerstvě naolejované kůže a petroleje a závan jejího parfému. Na zemi byly rozložené dvě koňské přikrývky. Na starém osmdesátilitrovém sudu stála zapálená svíčka na bílém talířku. Dokonce přinesla láhev vína a dva plastové pohárky na stopce. Vešel dovnitř a rozesmál se.

„Už chybí jenom ona,“ pronesl, protože věděl, že je někde blízko a poslouchá. „Kdepak asi je?“

Bylo mu jasné, že daleko nebude. Zhasnul baterku a došel k přikrývkám. Láhev už byla otevřená. Položil baterku na sud, posadil se, zkřížil nohy a ruce si položil na kolena.

„Jestli se brzo neukáže, budu muset to víno vypít sám,“ pronesl hlasitěji. Čekal, že se každou chvíli objeví, rozesmátá a připravená. Už mu stál, nedokázal to horké pulzování ovládat o nic víc než zrychlený dech. Představoval si její teplé měkké tělo, pevnou křivku ňader. Těšil se, že ji konečně bude mít.

Sáhl pro láhev, nalil si a ochutnal nasládlé červené víno. Představoval si, co všechno spolu budou dělat. Náhle dveře do sedlovny vrzly. Jeho vzrušení okamžitě zesílilo. Jenže vzápětí se dveře zabouchly tak prudce, až se ohlávky pověšené na stěně rozhoupaly.

Překvapeně odložil láhev a vstal.

Zaslechl zvuk zamykání a vrhl se ke dveřím. „Co to děláš, kotě?“ Vzal za kliku. Vážně ho zamkla!

„Hej!“ křikl. „Jen počkej, tohle si odskáčeš!“

Zpoza dveří se ozvaly zvuky, jako by táhla po podlaze nějakou věc. Do dveří narazilo něco těžkého. Nechápavě zalomcoval klikou, nuceně se zasmál. „Co chystáš?“

Chtěl, aby to vyznělo laškovně, ale nedokázal zakrýt nervozitu. Na podobné hry neměl náladu. Zvlášť dnes v noci.

„No tak, kotě!“ křikl. „Už dost legrácek! Pojď sem ke mně!“

Zvuky za dveřmi utichly. Zvědavě přitiskl ucho ke dřevu. Nic.

„Jestli ty dveře budu muset vyrazit, budeš toho litovat!“ Stále se pokoušel mluvit škádlivě, trpělivost ho však opouštěla. „Rozumíš?“

Chvilku počkal. Zdálo se mu, že slyší kroky. Skřípání dřeva. Co to tam vyvádí?

„No dobře, kotě, jak chceš.“ Znovu zalomcoval klikou, krotil rozčilení. „Jdu si nalít víno a vypiju ho bez tebe.“

Žádná odpověď.

Postavil se stranou, zapřel se ramenem do dveří a zatlačil, zkoušel, jak jsou pevné. Dveře se otřásly. Nic víc. Zamračil se, vzal za kliku znovu. „No tak, pusť mě ven. Jestli se na mě zlobíš, vynahradím ti to.“

Když mu dál neodpovídala, doopravdy se rozčílil. Vrazil ramenem do dveří. Další uspokojivý otřes. Chystal se k novému pokusu, když vtom ucítil zápach kouře. Ne ze svíček, ani z lucerny. Ani z cigarety. Něco hořelo.

Zaklel, sklopil oči a ohromeně si všiml, že se dovnitř pode dveřmi prodírá kouř. Něco skutečně hoří. Cítil pálící se dřevo a seno. Možná petrolej. Co to má znamenat?

Veškerá hravost ho opustila. Uhodil dlaněmi do dveří.

„Otevři!“ zařval vztekle. „Vždyť to tu podpálíš, kotě. No tak. Tohle není žádná legrace!“

Zacouval, rozběhl se a vrazil ramenem do dveří. Dřevo zapraskalo, ale nepoddalo se. Položil na ně ruku a zjistil, že je na dotek teplé. O co jde? Nějaký žert? Co ji to proboha napadlo?

„Hele, tohle je nebezpečný,“ zavolal. „Přestaň blbnout a otevři ty pitomý dveře. Hned!“

Poslouchal, zdálo se mu, že slyší praskání ohně. Do kůže se mu zabořily ostré spáry strachu, pronikaly stále hlouběji, svíjely se mu kolem páteře. Ucouvl a kopl do místa hned vedle kliky. Další uspokojivé zapraskání. Zvedl nohu a zopakoval to. Část kliky upadla. Už viděl mosazný zámek. Rozkašlal se. Zpod dveří se dovnitř valil černý, hustý a dusivý kouř.

„No tak!“ zaječel. „Zbláznila ses? Otevři ty dveře!“ S kašláním ucouvl a opět narazil do dveří. Do klíční kosti mu vystřelila bolest. Dveře povolily a nepatrně se pootevřely. Opřel se do nich oběma rukama. Něco jim překáželo. Zátaras. Nedokázal je odtlačit. Mezerou se dovnitř začaly valit plameny, kouř a horko, které mu spalovalo obličej i ruce, oči ho začaly štípat. Ucítil, jak se mu škvaří vlasy a látka bavlněného trička. Ohromeně se zapotácel. Nechtělo se mu věřit, že udělala něco tak šíleného. Že se to skutečně děje.

„Hej! Utíkej pro pomoc!“ Zběsile se rozhlédl, popadl láhev s vínem, jediný zdroj tekutiny, a vychrstl je do mezery ve dveřích. Víno se rozstříklo, ale nestačilo to. Oheň jako by ho okamžitě vypil a chtěl víc.

Žár ho donutil ucouvnout. Mezerou ve dveřích se dál valil horký černý kouř, svíjel se a stoupal, provokoval, natahoval se k němu. Dřevo olízly žluté plameny, zvětšovaly se a přibližovaly. Zakryl si obličej ohnutou paží, rozběhl se ke dveřím a opřel se do nich celou svou vahou. Žár mu sežehl rameno, tvář, ucho. Bolest necítil. Získal další dva centimetry. Vyklíčila v něm naděje. Jenže vzápětí se dovnitř nahrnula přívalová vlna zběsilých plamenů, které dychtivě hledaly, čím by se nakrmily. Olizovaly suché dřevo a podlahu.

„Pomoc!“ zařval. „Kurva! Pomoc!“

Pro kouř už skoro neviděl, obličej měl spálený, pálily ho plíce. V místnosti nezbyl žádný vzduch. Slyšel sám sebe, jak heká a funí, každý nádech se mu zabodával do krku jako rozžhavený pohrabáč. Rozkašlal se, rozhlédl se, hledal něco, čím by si vydobyl cestu ke svobodě.

V hustém kouři zahlédl držák na sedlo – dva dřevěné hranoly, přitlučené ke stěně do tvaru písmene V. Sedlo shodil na zem, zvedl nohu a dupl do trámků. Hřebíky zaskřípěly, jak vyjely ze stěny, věšák zůstal viset nakřivo. Kopl do něj znovu, držák povolil a spadl na zem. Další záchvěv naděje. Popadl jeden hranol, rozběhl se ke dveřím a rozmáchl se jím jako pálkou. Udeřil do dveří. Jednou. Dvakrát.

Napotřetí se mu podařilo dveře prorazit. Jenže otvorem okamžitě vyšlehly plameny jako rozzuřená bestie, která začala olizovat strop.

Podlehl panice. Požár se vymkl kontrole. Na půdě leželo třicet balíků sena, suchého jako troud. Jestli se oheň dostane až k nim, je po něm.

Dusil se a klel, couval a klopýtal. Žár už se nedal vydržet. Kouř se nedal dýchat. Serval si tričko, klesl na kolena a přetáhl si látku přes nos a ústa. Lehl si na zem, převalil se na záda a oběma nohama kopl do dveří. A znovu.

Povolily. Zároveň se na něj snesl déšť úlomků dřeva, popela a jisker, které mu sežehly nechráněnou kůži na trupu, pažích a na obličeji. Převalila se přes něj vlna horkého vzduchu. V ústech cítil kyselý kouř. Oči ho štípaly. Jako v mrákotách zahlédl, jak mu žhavé uhlíky padají na džíny, jak látka doutná. Cítil desítky bolestných popálenin. Zuřivě se oháněl, ale bylo toho moc. Moc horka. Žádný vzduch. Dobrý Bože…

Do místnosti vyšlehly plameny jako lačná hučící stvůra, která se do něj okamžitě zahryzla. Kouř mu svíral hrdlo. V tu chvíli plně pochopil. Ječel, svíjel se na zemi, převaloval se, pokoušel se uniknout, ale nebylo kam.

Plíce mu hořely, měl spálené rty, zuby, jazyk. Vzduch byl tak žhavý, že se nedal dýchat. Kouř ho oslepoval, oči se mu škvařily v důlcích. Cítil pach spálené kůže. Umírám, pomyslel si užasle.

„Datt! Datt!“ pokoušel se volat, ale zmohl se jen na neartikulované přidušené výkřiky. Převaloval se, pokoušel se rukama hasit plamínky, které se mu šířily po těle. Narazil do zdi. Už nebylo kam couvat.

Znovu se pokusil vykřiknout, ale sliny se mu škvařily v ústech, jazyk je ucpával jako kus vařeného masa.

A pak ho plameny s posledním děsivým zahučením pozřely. Zahryzl se do něj doruda rozžhavený chřtán, maso a kosti měnil v tekutou břečku a vtahoval ho do sebe.

KAPITOLA 2 

Když jste náčelníkem policie v malém městě, nevěstí telefonát ve čtyři ráno nikdy nic dobrého. Přetočím se na bok a sáhnu po telefonu, čekám zprávu o smrtelné nehodě nebo, nedejbože, špatné zprávy o některém z mých podřízených nebo příbuzných.

„Burkholderová,“ vyhrknu.

„Nezlobte se, že vás budím, šéfe,“ ozve se Mona Kurtzová, dispečerka hřbitovní směny na našem oddělení.

„Právě mi volali, že u Gingerichových hoří stodola. Tak jsem vám chtěla dát vědět.“

Miriam a Gideon Gingerichovi jsou amišové a žijí na malé farmě pár kilometrů za Painters Millem. Znám je jen velmi zběžně. Milá rodina, vedou poklidný život. Pokud vím, mají čtyři děti.

Opřu se o lokty a nadzvednu se. „Stalo se někomu něco?“

„To zatím netuším. Mluvila jsem s jedním z dobrovolných hasičů. Prý pohřešují syna Dannyho.“

Vyděsím se. Odhodím přikrývku a spustím nohy na zem. „Už se ví, z čeho ten požár vznikl?“

„Ještě ne.“

„Jedu tam.“

Ukončím hovor, vstanu a jdu si do šatny pro uniformu.

„Co se děje, náčelnice?“

Ve světle z šatny, které dopadá do ložnice, vidím na svou drahou polovičku, Johna Tomasettiho. Posadil se a mžourá na budík. Vlasy má rozcuchané a i v tom přítmí vidím strniště, které mu přes noc vyrostlo na tvářích. Znepokojeně se na mě zadívá.

„Na farmě Gingerichových hoří,“ odpovím a natáhnu si košili. „Vyřídím to. Ještě spi.“

„Jsou všichni v pořádku?“

Tuhle otázku vám každý policista položí jako první. Majetek se dá nahradit. Život ne. Popadnu kalhoty a natáhnu si je. „Nemůžou najít syna.“

„A do hajzlu.“ Posadí se, ohrne deku. „Chtěla bys společnost?“

„Můžeš si dopřát ještě dvě hodiny spánku.“

„V kanceláři mám být v devět.“

Tomasetti je agent ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování, neboli BCI, konkrétně dělá pro pobočku v Richfieldu, což je od nás zhruba půl hodiny na sever. Painters Mill spadá do jeho jurisdikce, takže kdyby se objevil na místě požáru, nebylo by to vůbec divné, zvlášť když se někdo pohřešuje. Vím, že se náš vztah – naše soužití – jednou provalí. A jestli se postrádá amišský kluk, mohl by mi Tomasetti poskytnout neocenitelnou pomoc.

Popadnu služební opasek, připnu si ho a ze zásuvky vytáhnu osmatřicítku. Obejdu postel k němu. „Už ti někdo řekl, že si koleduješ?“

„Už ti někdo řekl, jak ti ta osmatřicítka sekne?“

„Jenom ty.“

Vstane a rychle mě políbí. Jeho rty na chvíli setrvají na mých, na chvíli delší, než si můžeme dovolit, ale mně se to líbí.

„Znáš tu rodinu?“ zeptá se pak.

„Moc dobře ne, ale už jsem se s nimi setkala. Amišové. Slušní.“

Obejde mě, dojde k šatně a stáhne z ramínka košili.

„Tak doufejme, že se mladej uráčí ukázat, než tam dorazíme.“

Když zahnu na cestu, která vede k farmě Gingerichových, už vidím, jak jednu stěnu jejich ohromné stodoly olizují plameny. Požár je tak rozsáhlý, že jsem viděla oranžovou záři nad korunami stromů na kilometr daleko a bylo mi jasné, že bude stodola vážně poškozená.

Zaparkuji na travnaté krajnici. Kolem projede cisterna Hasičského sboru holmeského okresu. Než ze služebního exploreru vystoupím, už za mnou parkuje Tomasetti. O sto metrů dál šlehají do vzduchu dobře desetimetrové plameny a olizují noční oblohu jako tisíc ohnivých jazyků.

Všude kolem poletují jiskry a popel jako sníh. Zápach kouře, hořícího dřeva a dalších materiálů se mísí s pachem nafty a výfukových plynů. Na štěrkovém placu mezi domem a stodolou parkují čtyři hasičské vozy ze dvou okresů s puštěnými motory. Opodál se činí několik hasičů s hadicemi, z nichž stříká voda do plamenů.

V půli cesty mě Tomasetti dohoní. Míříme přes zahrádku k domu. Náhle se ozve hukot a po něm hlasité praskání trámů. Část střechy se propadne, k noční obloze vylétne gejzír jisker.

„Doufám, že dostali zvířata ven,“ poznamenám, když vyjdeme po schodech na verandu.

Než stačím zaklepat, dveře se rozlétnou. Ven vyběhne zděšená amiška, tvář má celou od sazí. Kapp jí na vlasech sedí nakřivo, přes ramena má přehozený svetr, který se ani nenamáhala zapnout. Podívá se na mě, celá se třese.

„Nemůžeme najít Dannyho,“ vyhrkne.

„Všichni ostatní jsou doma?“ zeptám se jí.

„Jsou, ale Danny by doma měl být taky. Ve svém pokoji. Jenže ho nikde nemůžu najít.“ Otočí se a vrátí se dovnitř, dveře nechá otevřené.

Jdeme s Tomasettim za ní. V obývacím pokoji je cítit vosk ze svíček a kouř, který se dovnitř dostal otevřenými okny. Na podomácku vyrobeném stolku stojí zapálená petrolejka. Amiška nás dovede do kuchyně, kde vrhá druhá lucerna kužel žlutého světla na velký stůl obklopený šesti židlemi. Za oknem nad dřezem je vidět oranžovou záři.

Amiška zamíří beze slova k otevřeným zadním dveřím, vyjde na verandu a zadívá se na hořící stodolu. O kus dál je vidět moře pohotovostních vozidel, blikající majáky a hasiče v ochranných oblecích, kterými se to mezi domem a stodolou jen hemží.

„Danny je váš syn?“ ujistím se.

„Ja.“

„Kolik mu je?“

„Právě mu bylo osmnáct.“ Otočí se ke mně, rukama se drží za břicho a tváří se zoufale.

Ucítím na sobě Tomasettiho pohled. Dojdu k ní. „Kdy jste ho viděla naposledy?“

Zamrká, jako by se pokoušela nastartovat mozek, který je přetížený a nechce naskočit. „Večer. Šel si lehnout. Brzy, protože den předtím přišel domů hodně pozdě. A ráno musí do práce.“

„Prohledali jste celý dům?“

„To bylo první, co jsme udělali. Hledali jsme ho všude.“ Nedokáže spustit oči ze stodoly, vnímá mě jen napůl. Jako by mohla svého syna přivolat silou vůle.

„Není možné, že by vstal brzy a odešel, aniž by to někomu řekl?“ ptám se. „Třeba chtěl v práci začít dřív, nebo se sejít s kamarádem na snídani.“

Zavrtí hlavou. „Danny má auto. Staré, jezdí s ním od začátku Rumspringa. Gideon mu nedovoluje parkovat u nás na pozemku, tak ho Danny nechává stát na konci cesty. A tam je i teď.“

Matně si vybavím, že jsem pod ořešákem na začátku cesty k farmě zahlédla starý Chevrolet sedan. Nijak zvlášť jsem si ho nevšímala, upoutal mě požár. Ovšem pokud jde o jejího syna, nevěstí to nic dobrého.

„Nemohl ho někdo vyzvednout?“ navrhnu. „Kolega z práce? Nebo přítelkyně?“

„Proč by ho měl někdo vyzvedávat uprostřed noci? Zvlášť když má auto a v práci začíná až v osm. Danny se rád prospí, zvlášť teď, když se pořád někde toulá.“

S utrápeným výrazem opět vyhlédne ze dveří. „Třeba už ho našli. Třeba je tam s nimi a pomáhá hasit.“

Tomasetti se dotkne její paže. „Půjdu to zjistit.“

V očích jí jako divoké zvíře, stěží ovládané, prokmitne naděje. „Je tam s nimi můj manžel Gideon. Máme o Dannyho takový strach, ale hasiči mu nechtějí dovolit přiblížit se ke stodole.“

„Vydržte.“ Tomasetti nám pokývne a vyjde ven.

Ztlumím zvuk vysílačky, ze které se ozývají spousty pokynů a hlášení. „Paní Gingerichová, zatímco budeme čekat, mohly bychom spolu ještě jednou projít celý dům. Jen pro jistotu, aby se nic nepřehlédlo.“

„Mamm?“

Otočíme se. Do kuchyně vchází dospívající dívka s červenými tvářemi, mokrými od pláče. Na sobě má noční košili, přes ni kabát a k tomu punčochy se zablácenými šlapkami.

„Našli jste Dannyho?“ ptá se.

„Ještě ne.“ Její matka lomí rukama, přechází od dveří k dívce a zpátky. „Někde musí přece být!“

Podívám se dívce do očí. „Danny je tvůj bratr?“

„Ja.“

„Kdy jsi ho viděla naposledy?“

„Těsně před spaním. Dali jsme si na verandě zmrzlinu, pak odešel do svého pokoje.“

„To bylo v kolik?“

„Tak kolem desáté.“

„Dívaly jste se k němu do pokoje? Do koupelny?“

Amiška se na mě otočí. „Pochopitelně že dívaly. Už jsem vám to říkala. Prohledaly jsme všechno. Není tady.“ Dál se dívám na dívku. „Pojďme spolu všechno ještě jednou projít, ano? Koupelny. Šatny. Jen pro jistotu. Můžeš mi pomoct?“

Netrvá nám dlouho potvrdit, že mladý Danny v domě není. V jednom malém pokoji nahoře nerušeně spí dvě malé holčičky.

Zastavím dívku, která mě doprovází, na chodbě nad schody. „Jak se jmenuješ?“

„Fannie.“

„Já jsem Kate.“ Podám jí ruku a ona ji chabě stiskne.

„Má Danny mobil?“ zeptám se jí.

„Mít telefon je proti Ordnung,“ ohradí se, čímž mluví o nepsaných zákonech své církevní farnosti.

„Měl přece Rumspringa, ne?“ nedám se. „Třeba si nějaký koupil a nechtěl, aby to rodiče věděli.“

Fannie zavrtí hlavou. „To by neudělal.“

Přikývnu, ale vím své. Osmnáctiletý amišský kluk při Rumspringa má telefon celkem jistě.

Rumspringa je v pensylvánské němčině výraz pro „toulání“. Označuje v životě mladých amišů období, kdy mají příležitost ochutnat svět bez všech amišských pravidel. Po něm se obvykle nechají pokřtít a přidají se k církvi. To mi dodává naději, že Danny jen vyklouzl uprostřed noci a nikomu to neřekl.

Jdu se podívat do jeho pokoje. Otevřu dveře a vkročím dovnitř, Fannie za mnou. Tak jako ve většině amišských ložnic není ani v téhle šatna nebo skříň. Oblečení visí na dřevěných věšácích. Okamžitě si všimnu, že jeden kolík na věšáku je prázdný. Pod postelí zahlédnu zastrčený pár pracovních bot.

Ukážu na ně. „Má víc než jedny boty?“

Otočí hlavu a prohlédne si boty, vzápětí se jí zkrabatí čelo. „Jeho kovbojské boty jsou pryč.“ Rozpláče se.

„Kovbojské boty?“

Vytáhne z kapsy roztrhaný kapesník a osuší si oči.

„Koupil si je za první výplatu. Je do nich blázen.“ Napůl vzlykne, napůl se zasměje. „Holky prý z toho šílí. Podle mě jsou to nejošklivější boty, jaké jsem kdy viděla, ale on bez nich nedá ani ránu.“

Jemně se dotknu její paže. „Fannie, třeba se vyplížil na schůzku s kamarády nebo se slečnou. Ještě se nevzdávej. Teprve jsme začali hledat.“

Dívčina tvář se trochu rozjasní, ale příliš optimisticky nevypadá. „Luane by mamm a datt určitě nedovolili odejít z domu za tmy, zvlášť s klukem. I kdyby to byl Danny.“

„Luane je jeho přítelkyně?“

„Ja.“ Znovu se rozpláče, rychle se však ovládne. „Její rodiče jsou swartzentruberové. Přísní, víte? Mají Dannyho rádi jako vlastního, ale tohle by nedovolili.“

„Všechno jde, když se chce,“ utrousím a ukážu ke schodům. „Pojďme dolů za tvou mamm.“

O chvíli později sedíme s Miriam a Fannie u kuchyňského stolu a snažíme se vytěsnit kakofonii hlasů, motorů a majáků venku. Miriam připravila kávu a jeden hrnek postavila i přede mě. Nikdo se nenapije.

„Fannie mi říkala, že má Daniel přítelkyni,“ nadhodím. Amiška přikývne. „Luane Raberovou. Moc milé děvče. Je jí teprve šestnáct. Hodí se k sobě. Počítám, že se vezmou…“

„Mají Raberovi telefon?“ zeptám se. „Třeba ji šel navštívit.“

„Jsou swartzentruberové, telefon k ničemu nepotřebují.“

Zmáčknu mikrofon na klopě, spojím se s policistou ze svého oddělení, který slouží noční směnu. „T. J.? Jaké máš dvacet?“

T. J. Banks je z mého malého oddělení nejmladší a plní úlohu zelenáče. Protože je služebně nejmladší, většinou slouží noční.

„Zrovna rozestavuju na silnici před farmou Gingerichových dopravní kužely, šéfe.“

„Chci, abys zajel k Mosemu a Sue Raberovým na Dogleg Road. Pověz jim, že tu hoří a že hledáme Daniela. Zjisti, jestli není u nich. Zkontroluj i stodoly a další venkovní budovy. A ověř, jestli je jejich dcera Luane doma. Promluv si s ní v soukromí, jen pro jistotu, třeba se k ní tajně vplížil bez vědomí jejích rodičů.“

„Rozumím.“

Otočím se k Miriam. „Takže Daniel má Rumspringa?“

„Ano. Je v tom věku.“

„Paní Gingerichová, nenapadá vás, kam jinam by ještě mohl jít? Kde bychom se po něm mohli podívat?“ Otočím se k její dceři. „Třeba k nějakým kamarádům?“

Fannie zavrtí hlavou. „Vzal by si auto.“

„Jestli ho někdo nevyzvedl,“ podotknu.

Žena zavře oči a zavrtí hlavou. „Nikdo z jeho kamarádů auto nemá, náčelnice. Danny tvrdě pracuje a šetří. Koupil si ho před pár měsíci a jezdí s ním úplně všude.“ Ozve se zaklepání na zadní dveře. Než se Miriam zvedne, otevřou se a dovnitř vejde Tomasetti. Podívá se na mě, a ještě než vůbec promluví, už vím.

Miriam se zvedne. „Našli jste ho?“ Zavrtí hlavou. „Hledáme dál.“

Omluvím se a vyjdeme s Tomasettim ven. Zastavíme se na malé verandě s výhledem na sanitku a hasičské vozy. Stodola hoří, ale už ne tak zběsile. K noční obloze stoupá kouř a pára. Jsou vidět trámy, většinu střechy strávil požár.

„Přišli o nějaká zvířata?“ zeptám se ho.

„O tom jsem s tebou chtěl mluvit.“ Překvapeně se na něj zadívám.

„Mluvil jsem před chvilkou s Gideonem Gingerichem. Večer kolem osmé prý s Dannym zavedli oba tažné koně a čtyři telata na noc do stodoly.“

Tuším, co přijde, a vůbec se mi to nelíbí.

„Koně i telata jsme našli na pastvině venku za stodolou,“ dodá.

„Někdo zvířata pustil,“ podotknu tiše.

„Vypadá to tak.“

„Nemohli to být hasiči? Ti, co přijeli první?“

„Gingerich mi říkal, že než se sem hasiči dostali, stodola už byla celá v plamenech. Ta zvířata se musela dostat ven dřív.“

„Zajímavé.“

„Podle náčelníka hasičů až moc.“ Čekám.

„Kate, někdo ta zvířata pustil. Gideon Gingerich to nebyl. A nebyl to ani nikdo z hasičů.“

„Třeba to udělal Daniel,“ navrhnu. „Probudil se, ucítil kouř. Šel to zkontrolovat a zjistil, že hoří.“

„Anebo byl kvůli něčemu naštvaný, měl vztek na rodiče a rozhodl se zapálit stodolu. Třeba nedokázal zabít i ta zvířata.“

„Kdyby utekl, vzal by si auto.“

„Souhlasím.“ Tomasetti na mě upře vážný pohled.

„Musíme ho najít, Kate.“

„Hned z několika důvodů.“

„Náčelník hasičů volal vyšetřovateli požárů. Přijede to pořádně prozkoumat.“

„Takže to vypadá na žhářství?“

„Asi jo, když zavolal vyšetřovatele.“ Vzdychne. „Třeba je jen přehnaně pečlivý. Někdo vevnitř nechal zapálenou petrolejku a přehřál se cylindr nebo ji porazila zatoulaná kočka.“

„Anebo to tam nechtěně zapálil Danny Gingerich a pak zpanikařil.“

„I to je možné. Koneckonců tu mluvíme o stodole plné sena. Gingerich měl na půdě třicet balíků. Chytly jako troud.“ Pokrčí rameny. „Ale vzhledem k tomu, že zmizel ten kluk a někdo pustil zvířata, to chce náčelník nechat pořádně prošetřit.“

Přikývnu na souhlas, ale celé mě to zneklidňuje.

„Auto toho kluka parkuje na konci cesty.“

„Viděl jsem ho, když jsme přijeli.“ Zamračí se. „Proč parkuje až tam?“

„Jeho rodiče s autem nesouhlasí a zakázali mu s ním jezdit na pozemek. Nic nového pod sluncem.“

„Nechytli se kvůli něčemu?“

„Nikdo nic takového neřekl, ale ještě to trochu prozkoumám.“

Na boku mi začne vibrovat telefon. Podívám se na displej. Volá T. J. „Tak co jsi zjistil?“

„Jsem na farmě Raberových,“ oznamuje. „Mluvil jsem s rodiči i s dcerou Luane. Daniel Gingerich se tu už dva dny neukázal.“

„Díky, žes tam zajel.“

„To se rozumí.“

„Než to dneska zabalíš, mohl bys pro mě udělat ještě jednu věc?“

„Povídejte.“

„Chci, abys prověřil okolí farmy Gingerichových. Objeď to po obvodu. Zaklepej na pár dveří, zeptej se sousedů, jestli Daniela neviděli.“

„Provedu.“

Ukončím hovor, zvednu oči k Tomasettimu. „Jestli ten kluk utekl, nejenže tu nechal svoje auto, ale i svou přítelkyni.“

„Což by osmnáctiletej kluk neudělal.“ Tomasetti vytáhne telefon, podívá se na displej a vrátí ho do kapsy.

„Budu muset jet. Dej vědět, jak to pokračuje, náčelnice.“

„Díky, žes jel se mnou.“

„Rádo se stalo.“ Rozhlédne se, ale kolem je moc lidí na to, aby riskoval a políbil mě. Aspoň se usměje. „Tak večer.“

KAPITOLA 3 

Na policejní oddělení dorazím v poledne. Před odjezdem z farmy jsem mluvila s náčelníkem millersburgských hasičů. Už jsem se s Fredem Achinem za ta léta párkrát setkala. Je to rodinně založený člověk, dobrý náčelník a zkušený hasič. Uvnitř stodoly zůstávalo moc velké horko, ještě se nedalo jít dovnitř, ale spotřebovali přes dvacet tisíc litrů vody a Fred odhadoval, že během odpoledne bude možné trosky prohledat.

Za svítání jsem asi dvě hodiny procházela pozemek Gingerichových, nic pozoruhodného jsem však neobjevila. Nikde žádné auto ani neobvyklé stopy. Když zmizí osmnáctiletý kluk, policie většinou nedělá unáhlené závěry, ale vzhledem k tomu podezřelému požáru a tomu, že už se neozval tolik hodin, ho aktivně hledáme. Nějaký čas jsem strávila také s Gideonem a Miriam Gingerichovými. Amišové jsou obecně tváří v tvář ranám osudu klidní. Přesto byli manželé kvůli zmizelému synovi silně rozrušení, což je pochopitelné. Nadiktovali mi seznam Dannyho kamarádů a míst, kam mohl jít. Slíbila jsem jim, že nenecháme kámen na kameni. I kdyby měl s požárem něco společného – ať už náhodou nebo úmyslně –, je náš prvořadý úkol ho najít. Uniforma mi páchne kouřem. Posadím se k psacímu stolu a nastartuji počítač. Sotva se napiju kávy, začne zvonit telefon. Volá Fred Achin, náčelník hasičů.

Jakmile spustí, zmocní se mě neblahá předtucha. Vycítím, že má novinky – a že nejsou dobré.

„Našli jsme v té stodole tělo,“ oznamuje.

„Kruci.“ Vstanu. „Je to jisté?“

„Je.“

Hlavou se mi honí možné důsledky. „Identifikovali jste ho?“

„Ne.“

„Mluvil už někdo s Gideonem nebo Miriam Gingerichovými?“

„Ne. Ty ostatky jsme našli teprve před pár minutami. Bylo mi jasné, že to budete chtít hned vědět.“

„Už tam máte vyšetřovatele požárů?“

„Dorazil před hodinou.“ Odmlčí se. „Zatím nejde o oficiální stanovisko, ale vypadá to dost podezřele. Použili urychlovač. Benzín.“

„Jak to víte?“

„Je tu cítit.“

Skutečnost, že požár možná někdo založil úmyslně, vrhá na už tak dost strašnou situaci temný stín. „Volali jste doktoru Coblentzovi?“ zeptám se na koronera pro holmeský okres.

„Jen co s vámi domluvím.“

„Frede, počkal byste chvíli?“ Vezmu do ruky klíče. „Za deset minut jsem u vás. Sice nemáme pozitivní identifikaci, ale rodina se o těch ostatcích musí dozvědět.“ Hledám vhodné výrazy. „Asi bude lepší, když jim to přijedu vysvětlit osobně, ještě než se u nich objeví koronerova dodávka.“

„Kruci, tuhle povinnost vám fakt nezávidím.“ Fred vzdychne. „Můžeme to o pár minut odložit, ale přijeďte co nejdřív.“

Pustím maják a proženu se přes stopku na Main Street. Na farmu dorazím v rekordním čase. Řítím se po cestě moc rychle, od kol odletuje štěrk a za mnou se zvedá oblak prachu. Před vyhořelou slupkou stodoly parkuje už jen jediný hasičský vůz z Painters Millu, asi pro případ, že by ještě něco vzplálo. Zahlédnu černé SUV, které nepoznávám. Červený suburban. Červenobílou dodávku s nápisem POŽÁRNÍ DOZOR na boku. Fred Achin stojí vedle svého auta a o něčem mluví s dalšími dvěma muži, které neznám. Pár metrů od domu zahlédnu hezkého hnědáka přivázaného ke sloupku. Koroner tu ještě není a já jsem ráda, že Fred počkal.

Zaparkuji za bryčkou a zamířím k zadnímu vchodu do domu. Ještě tam ani nejsem a dveře se otevřou. Na verandu vyjde Gideon Gingerich s prosebným výrazem.

„Nesete mi zprávu o synovi?“ chce vědět.

Ve dveřích stojí jeho žena a dívá se na mě, jako by ze mě mohla silou pohledu vymáčknout informace. „Našli jste ho?“

Dojdu k nim, střídavě jim oběma pohlédnu do očí.

„Mohli bychom jít na chvíli dovnitř? Posadit se na to?“ Ukážu ke dveřím.

Gideon beze slova otevře dokořán a vede mě dál. Nikdy nevíte, jak který člověk zareaguje na ten úvodní nápor smutku. V tuhle chvíli jim můžu jen přetlumočit fakta a zdůraznit, že zatím nic nedokazuje, že tělo, které se našlo, skutečně patří jejich synovi.