Nina George 

Světla jihu 

Originální název: Südlichter 

Vydáno v Knaur Verlag München, 2019 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2019 by Knaur Verlag 

All rights reserved. 

Originally published as Südlichter, 

by Droemer Knaur, München, Germany. 

Translation © Dagmar Hoangová, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9855-6 (epub) 

ISBN 978-80-243-9856-3 (mobi)

Světla jihu byla poslední kniha, kterou ve světovém bestselleru Levandulový pokoj četl Jean Perdu spolu se svou velkou láskou Manon, než jednoho rána beze slova zmizela.

Všechno souvisí se vším, říká láska.

Já vím, říká smrt.

Je to strašně nelogické, říká logika. 

Olivovník si o tom všem myslí své… 

1
Láska a dívka 

Kolébka Marie-Jeanne stála pod olivovníkem s rozložitou korunou. Někteří lidé o něm říkali, že je starší než osm set let, strom to ale ani nepotvrdil, ani nepopřel (v jeho stáří se už o věku nemluví).

Marie-Jeanne se skvěle bavila stříbrným šustěním listí, které se smálo v ranním pontiaském vánku. Šlo o nyonský fenomén, zbytek magie v údajně nemagickém století. Vítr byl klidný dech čtyř horských hřbetů, Essaillon, Garde Grosse, Saint-Jaume a Vaux, které ochranitelsky obklopovaly Nyons. Hory, které ráno vydechnou a osvěží údolí podél řeky Aigues bylinnými vůněmi a chladem horských nocí. Vždy ve stejnou dobu a jen na půl hodiny. A večer po západu slunce se zase nadechnou. Pak se zdá být vítr z Calanques a slaných zálivů vzdáleného moře vyčerpán, studený proud vzduchu rozvoní levanduli a divokou mátu a zbaví den žhavého vedra.

Z kuchyně – životního prostoru, jaký měly všechny malé kamenné domky na horských svazích Drôme Provençale, místa k vaření, mluvení, mlčení, rození a čekání na konec – viděla babička Aimée při přecházení mezi sporákem s hořícím dřevem a stolem Mariinu kolébku. Aimée naskládala do hodně používané, vroubkované koláčové formy plátky brambor, černé olivy, lilek a čerstvý růžový česnek, polila vše hedvábně jemným olivovým olejem barvy sena a vyndala z kameninové mísy malý bílý kozí sýr zakoupený ve fromagerii. Potom rozemnula v prstech suchý, divoký tymián mírně vonící po citronech, který natrhala v předvečer. Na okenním parapetu chladila v hrnci mléko. Brzy bude čas. Marie-Jeanne dokázala být velice energická, když se její babička zpozdila s obědem.

Pokaždé, když se Aiméin vrásčitý obličej otočil k vnučce, zmizelo z něj pracovní soustředění a tvrdé vrásky nabraly mladicky něžné rysy.

Starý, hrdý olivovník zpíval dál svůj šanson pro dívku ležící pod ním, tajemnou píseň cikád, tvoje světlo mě rozezpívává, lechtal její nos a tváře hrou světla a stínu a bavil se prstíčky, které sahaly po dýchajícím pontiaském větříku, a koulejícím se, klokotavým, měkkým smíchem vycházejícím ze středu maličkého bříška.

Marie-Jeanne. Aimée.

Byly jedna pro druhou celým světem. Aimée pro Marie-Jeanne a Marie-Jeanne pro Aimée.

Láska.

Pohlédla jsem na ni, na Aimée, které jsem se naposledy dotkla před mnoha lety, ona mě ale neviděla. Žádný člověk mě nemůže vidět, i když neexistuje nikdo, kdo by mě neznal.

Jsem to, čemu se říká láska.

Kdysi jsem navštívila babičku Marie-Jeanne Aimée Claudelovou. Nebylo jí tehdy ještě ani třináct. Bylo také léto, léto roku 1911. Život se odehrával venku. Panovalo spalující vedro, celé týdny, v téhle zemi. Večerní hodiny, na konci pracovních povinností začínajících před východem slunce, sestávaly ze sladké bezcílnosti.

Měkké bylo to léto, naplněné šepotem a melodiemi. Listoví olivovníků zpívalo, kobylky a cvrčci stříbrně cvrkali, ach, a to měkké padání fíků v noci! Celé léto rozpálená kůže. Úžasné.

Kolika lidem jsem toho léta naložila své břímě! A jak těžko je o několik let později nesli. Jak těžko.

Netrvalo dlouho a Aimée se zamilovala do chlapce, který zpíval písně při práci v otcově kůlně, pak se stal vojákem, v první světové válce dospěl v muže a uplynulo mnoho, mnoho let, než se zase vrátil domů. A když se konečně objevil, nějak to, co jako hoch míval, kamsi nenávratně zmizelo. Všechny písně, všechny barvy. V nitru to ale hlasitě burácelo. A Aimée vyhrabávala jeho zasypané bytí po celý svůj další život. V nocích, kdy křičel a ona mu potichu zpívala, v nocích, kdy pil a Aimée rozjasňovala otupělost jeho pohledu trpělivostí a horkou cibulovou polévkou. V tichých, nekonečných zimních nocích mezi mlčenlivými tvářemi hor, které pozorují lidi tak lhostejně; když Aiméin muž nepřestával v nitru mrznout a ona ohřívala jeho tělo svou nahou kůží. Kůží, která byla postupem let stále měkčí a tenčí. A pod ní se tísnily věci, síly, starost. Život.

Dotkla jsem se tenkrát, v létě roku 1911, její kůže, pohladila ji odshora dolů oběma rukama. Koupala se nahá v malé, vždy zářivě tyrkysové říčce Aigues, která se později smísí s velkou, klidnou Rhônou. Aimée byla krásná a její vždy vzpřímená záda prozrazovala její osobnost, sílu a pevnou, velkou duši. Dala jsem jí ze sebe hodně, patrně až moc. Možná jsem byla do Aimée zamilovaná, a ten, kdo je zamilovaný, nedbá, že toho, co dává, je většinou příliš mnoho. I proto jsem se toho dne, kdy se stalo všechno to, o čem tu má být řeč, vrátila, abych se po ní podívala.

Aimée celý svůj život zachraňovala život a duši chlapce ztraceného v muži, každý, každičký den. Dala jsem jí na cestu spoustu síly milovat, ta narazila na vzpurnost a dobrotu její povahy a udělala z ní tuto ženu.

A pak přišla druhá světová válka. Zuřila i v Nyonsu. Ano, bolelo to. Vzpomínka na cvakání podpatků, které pochodovaly po dlažbě, hlasy chlapců donucených být muži, kteří se seřadili na Arkádovém náměstí, oslněni jižním světlem, podrážděni z pontiaského větru, zaslepeni beznadějným, nesmyslným jednáním. Kde jen ti pochodující lidé nechali to, co jsem jim poskytla?

Dostali přece také lásku. Co jsem udělala špatně?

Byla to léta, v nichž jsem pochybovala o sobě, o smyslu, o účinku mého konání, roky, kdy jsem skoro ztrácela naději. Co si to ti lidé navzájem dělají? Bylo to tak zbytečné!

V té době odešla Aimée se svým mužem a dcerou Renée do Dieulefitu. Do odboje. Bezpečné útočiště tam našlo tisíc pět set uprchlíků. Židovské děti a dospělí, umělci a spisovatelé, Louis Aragon a Elsa Trioletová, německý malíř Wols. Žádného z uprchlíků místní neprozradili, nikdo nebyl deportován. Vždycky když se úředníci pověření deportacemi pustili do hledání, byli ukrývaní převezeni v noci na kárách a vozech po tajných horských stezkách a trasách divokých prasat na jiné statky. Ještě dál do hor a údolí, do roklin regionu Baronnies, do rozeklaných údolí podél řeky Aigues, na svahy údolí Angèle, do nitra Oulesu, do skrytých záhybů Lancé. Se sekretářkou na radnici Jeanne Barnierovou zfalšovala Aimée víc než tisíc průkazů totožnosti.

Její rovná záda.

Je tu zapotřebí vnitřního světla vzhledem k charakteru, který se s nehybným, kamenným obličejem nekompromisně věnuje své nezničitelné zákonitosti.

Pozoruhodným způsobem se v Dieulefitu spojila zář jednotlivců v něco většího. V odvahu a upřímnost, čest a lásku k lidskému bytí, a v lásku, která pocházela z daleka, z hloubi jejich dětství.

Válka skončila. Aimée se vrátila do svého údolí u Nyonsu na úpatí hory Vaux.

A pak, po dalších dvaceti letech uprostřed čtyř hor a stále stejných cest mezi letní pastvinou a zimním ohněm, vinnou révou a potoky, olivovníky a levandulovými poli, meruňkovými háji a fialově kvetoucími zmarlikami, přišla moje sestra smrt a přiměla Aiméina kdysi zpívajícího chlapce odcestovat.

Jmenoval se Jean-Marie, a přestože od jeho smrti uplynuly už tři roky, bylo to pro Aimée jako včera. Pak si vzal osud i její dceru s manželem, mrštil jimi ze silnice do rokle. Viděla jsem v Aiméině srdci, jak to v něm zoufale bije, viděla jsem tělo, které přechází po ošoupaných starých dlaždicích mezi ohněm v kamnech a stolem, viděla jsem, jak její ruce automaticky sáhnou po čtyřech příborech, než si uvědomí, že je má zase uklidit, protože už potřebuje jen jeden.

Vaše srdce, jak ho vidím, je na začátku dokonalý, nádherně glazovaný hliněný šálek. Postupem let přijdou praskliny, střepy. Srdce se roztříští, jednou, dvakrát, rozbíjí se stále znovu a vy děláte, co můžete, abyste šálek opatrně poskládali. Žili s ranami, přikrášlovali je nadějí a slzami. Jak vás obdivuju za to, že mě přesto nezahodíte!

Pozorovala jsem Aiméino srdce a viděla jsem, že je zlomené.

Bylo to moje dílo.

Očekávám od člověka všechno. Že bude potřebovat, co nenávidí, ztratí, co potřebuje.

Střepy byly odstraněny, občas se ale Aimée přesto o některý píchla. Když slyšela píseň, cítila vůni ovčího mléka a zeminy v podzimní mlze, když se v noci nedopatřením převalila na prázdnou, studenou stranu prostěradla.

Když zvony Saint-Vincenta jedenáctkrát odbily, krátkými, jednoslabičně kovovými tvrdými tóny jako na pohřbu Jeana-Marie.

Pak její kůže plakala.

O spravedlnosti neví nic ani láska, ani smrt.

Co bych dala za to, kdybych mohla změnit svou povahu!

Ano, styděla jsem se. A možná to byl ten stud, který mě přiměl sklonit se nad kolébkou, abych neviděla střepy a Aiméinu plačící pokožku.

Láska se styděla a kdoví: Možná bylo to, co následovalo, cena, kterou jsem za to vše musela zaplatit.

„Ahoj Marie-Jeanne!“ zašeptala jsem.

2
Bezděčný půvab zoufalství 

Z opatrnosti jsem držela ruce za zády, abych se toho malého človíčka nedopatřením nedotkla a nenadělila mu předčasně toužení a hledání.

Můj čas v životě lidí přichází později.

My všichni jsme nějaký stav, vlastnosti, elementy, ať už to nazýváte jakkoli a shrnujete do jediného slova to, co je naše nehmatatelná povaha. Láska, vášeň, kreativita, potěšení, moudrost, humor, strach, abych jmenovala jen některé. Balíte nás do slov, která nemají moc slabik, nejsou příliš dlouhá. Někdy mě přepadne pokušení se zeptat, proč se nejmenujeme jinak.

My všichni máme svůj vlastní moment, kdy zanecháme v životě člověka znamení a přidělíme mu ve zvláštních dávkách touhu nebo racionálnost, trpělivost nebo neklid. Každý z nás, dokonce i moji hrozní vzdálení příbuzní, teta logika a její směšně racionální rodina – rozum, pragmatismus, svědomí a hrstka podobně střízlivých druhů – dává člověku při té příležitosti tolik, kolik ho právě napadne.

Špatná zpráva je, že neexistují žádná pravidla. Každá a každý z nás je tak rychlý, vážný nebo nezodpovědný, jak to okamžik a nálady právě dovolí. Od špetky vášně až po dusivou nálož. A to často v nejnemožnějších kombinacích. Znáte takové lidi: hluboce smutného zábavného komika, profesora vášnivě zamilovaného do svého rozumného povolání, po nekonečné vášni toužící, přesto vždy věrnou ženu a samozřejmě všechny ty, jichž jsou dva, tři, čtyři, osm… Drásají jim duše v hrudi.

A další nepříliš dobrá zpráva: Zřídkakdy se sejdeme u kolébky, houpačky, postýlky nebo dětské ohrádky všichni, abychom se rozumně domluvili; na to je na světě prostě příliš práce. A vypadáme jako sedm mrzutých vil?

Právě.

Někdy se rozum nebo logika dostaví, když už radost a potěšení způsobily řadu problémů. To se většinou stává strhujícím osobnostem, které se však bezhlavě vrhají do zaručeně katastrofálních rozhodnutí jen proto, že je to tak krásné. Ani sebechytřejší myšlenka je nedokáže zastavit. Na jiných místech a v jiných dobách je rozum na místě zase tak pozdě, že se životní cesta blíží k předposlední stanici. A snaží se v záchvatu velkorysosti zaplavit ubíhající život pozdním darem jasu. To někdy přiměje dosud rozumné stárnoucí jedince k tomu, aby se na posledních metrech odvážili užít si to, co si vždy odpírali. Je to, jako by se rozbilo okno a oni chtěli na ten neznámý, nádherně čerstvý vzduch. Na ostatní to může působit, jako by cíleně mířili z bezpečí do záhuby, to ale není pravda. Jsou to spíš náladové bestie zvědavost nebo vášeň, které hodily kámen a z bezpečné vzdálenosti s úsměvem přihlížejí, jak dosud přímočarý život dělá najednou grandiózní, šílené vývrtky.

Důležité je, že ten, kdo z nás je tam první, zanechá znamení, zformuje charakter malého človíčka víc než ostatní. Určí druh hlíny, vytvoří základ. 

♠ Krátká poznámka ke způsobu mé práce 

V Nyonsu byli v té době – psal se rok 1958 – mladí lidé, kteří se potáceli na prahu dospívání a kvůli celému tomu nádhernému zmatku v jejich hlavě byli nejvnímavější k různým břemenům mých kompetencí. Všechno v nich bylo velice barevné, uvědomili si, že chtějí od života víc než vlastní pokoj, táborák, viset z houpačky hlavou dolů a nemuset chodit brzo spát. Hleděli vzhůru na pohasínající meteory, Perseidy, a pocítili ve svém nitru tlak. Bylo najednou tolik nevyslovitelného!

Noc přání, tak se těmto nocím říká, a člověk si musí dávat dobrý pozor na svá přání, protože se splní.

Procházela jsem mezi dívkami a chlapci, zatímco v těch svatovavřineckých nocích pršely hvězdy. Byly to teplé noci, které člověk cítil na obličeji a nahých pažích a nohou. Voněly tymiánem, rozmarýnem, levandulí, šalvějí a mátou.

V roce 1958 jsem se pod ochranou tmy tu a tam dotýkala těch duší měnících se v těla. Rameno, ústa, ruka. A na těchto místech cítila ta těla po zbytek svého života lásku nejzřetelněji.

Proto se lidé vodí za ruce, objímají a hledají se navzájem ústy.

A jen pro případ, že by se na to někdo v tuto chvíli zeptal: Ne, své znamení nedávám nikdy na zadek. Nikdy. Je tedy naprosto zbytečné plácat někoho po zadku v naději, že se jeho nebo její pohled rozsvítí blažeností a láska může začít svou ničivou hru. A to platí i pro jiné části těla, které patří mému vrtkavému bratru chtíči. O něm bude ještě řeč, ale ne tady a jen krátce.

Tak se zdržují chtíč a zvědavost nejraději v mém stínu a působí náležitý chaos v životě člověka, když se zmateně potácejí mezi láskou a touhou, mezi opravdovostí a hrou. Chtíč a zvědavost jsou, to si už teď řekněme, zpravidla záludní, urážliví, ješitní, bezdůvodně dobře naladění, zároveň je ale možné je velice snadno vyvést z rovnováhy. Nerespektují nic, natož pak lásku nebo logiku, jen smrti se bojí. Všichni. Naší velké, krásné, nestárnoucí sestry, která nás dokáže všechny do jednoho umlčet, která uklízí, co jsme způsobili, co jsme naložili duši v jednom jediném životě. Jen tehdy chtíč a zvědavost mlčí a hledí k zemi.

Označuji vás, lidi, vašim očím neviditelným znamením a spojuji vás. Od té doby vás nechávám se hledat a toužit, poskytuji vám sílu a naději, nechávám vás dělat pro sebe navzájem věci a být, připravuji místo pro hloupost a velkorysost, pro trpělivost a fantazii.

Jste to vy, kdo činí lásku viditelnou ve všem, co od té chvíle myslíte a říkáte, jeden druhému provádíte a necháváte provádět; žijete mě, zrazujete mě.

Já vás ale dělám na začátku hledajícími. Stanete se jednoho dne, v jednu noc, uprostřed života milujícími. A začnete toužit. Jen nevíte po kom.

Přicházím a odcházím, kdy chci, nikdo z vás mě nedokáže zadržet.

Nikdo.

Myslela jsem si.

*** 

Cikády najednou mlčí.

A ona je tady.

„Jdeš moc brzy, má drahá,“ řekla moje sestra smrt, která přicházela mezi bujně kvetoucími bugenviliemi.

Včely si přetáhly kalichy vistárií přes hlavu jako kapuce. Vítr se utišil.

„Ty taky,“ opáčila jsem. Přemýšlela jsem právě, že Aiméino puklé srdce aspoň na posledním možném místě trochu zacelím. Je někdo tam v horách Condorcetu a ti dva…

Smrt už mířila k otevřeným kuchyňským dveřím. Viděla jsem, jak se Aimée vzpřímila a pohlédla směrem k nám. Pomalu si utřela ruce do utěrky, kterou si zastrčila za pásek sukně. Opřela se o stůl, těsně vedle obyčejného modrého talíře. Dívala se ven, přes kolébku, přes hory, skrze smrt, která se k ní blížila.

„Já si ten okamžik nevybrala, to dělají sami,“ namítla smrt klidně.

„Ale dítě bude potom samotné. Přijď zítra. Nebo ještě lépe za pár let.“

„Má olivovník.“

„Ten jí nemůže ohřát mléko.“

„Bude ji chránit před sluncem a deštěm, to stačí. A když ne, přijdu znovu.“

„Smím k tomu taky něco říct?“ zeptal se olivovník. Smrt překročila práh.

„Ne!“ poprosila jsem potichu.

„Jeane-Marie…“ zašeptala Aimée, když smrt stála přímo před ní.

Modrý talíř spadl na podlahu. Pak upadla Aimée.

Smrt ji zachytila a držela pažemi jejího muže, který pro ni zpíval, a v té náruči vydechla duši. Vznesla se zbavená těla a rozložila se ve světlo, které se stále rozšiřovalo.

„Velká duše,“ zašeptala smrt. „Milovala. Děkuju ti.“ Klečela, držela ženu a dívala se nahoru na světlo, které bylo větší než ona, než smrt.

Stála jsem pořád ještě u kolébky, když mě teplé, měkké světlo zahalilo, světlo, jež se podobá tomu, které rozdávám v nekonečné rozmanitosti. Až teď jsem si uvědomila, že už nemám ruce zkřížené za zády. Ležely na okraji kolébky.

A Marie-Jeanne chytila jeden z mých prstů a pevně ho ve své pěstičce sevřela.

Dítě se na mě dívalo. Modré, doširoka otevřené oči si pozorně a beze strachu prohlížely můj obličej.

To se ještě nikdy nestalo.

Nikdy předtím nedokázal člověk lásku zachytit. Natož mě vidět, moji podstatu, můj charakter, moji tvář, můj vzhled. Vždycky to bylo obráceně, já se dívám do každého člověka na samé dno.

Ale teď Marie-Jeanne.

„Patříš patrně jí,“ poznamenal olivovník. „Přinese to spoustu problémů.“

Ten zpropadený rozumbrada mi jde pěkně na nervy.

♠ Kdo je ještě schopen milovat 

Olivovníky. I ty dokážou milovat, to je pravda, málem jsem na to zapomněla. Já dělám, co dělám, už tak dlouho. Tak nekonečně dlouho! Jednou před několika stoletími jsem u tohoto tehdy ještě mladého, slabého kmenu odpočívala, když v údolích a na návrších kolem Nyonsu nestálo nic než osamělé kamenné domky pro ovčáky a zapadlé kláštery a v Nyonsu se stavěly první domy, tvrz, most, obranná bašta a kostel svatého Vincenta. A každý strom si s prominutím nelze pamatovat.

Lidi si pamatuju vždycky. Každého jednotlivce. Navštívím ho nejméně jednou během jeho poutě (někdy i dvakrát, třikrát, nejsem lakomá), a občas – to jsem si za tisíciletí zvykla – se zastavím i v mezičase. Jen abych se podívala. Ano, jsem zvědavá. No a co? Zajímá mě, co dělají s tím, co jsem jim zanechala.

Oni. Vy. Lidé.

Většina z vás má talent velice neúspěšně zacházet s láskou.

Přitom je to tak snadné. Ahoj lásko, pojď dál a udělej si pohodlí. Víš už, jak dlouho se zdržíš? Noc, měsíc? Ach tak, celý život? V pořádku, připravím se tedy na zlato a popel. Když si to rozmyslíš a pak se odstěhuješ, budu za tebou volat: „Děkuju, žes tady byla. Miloval jsem, opravdu jsem tedy žil, i když jen jednu noc.“

Tak jednoduché to ale pochopitelně nikdy není. Lidé si mě nevšimnou. Dokonce ani tehdy, když stojím přímo před nimi a jako šílená ukazuji na někoho, s nímž by mohli ochutnat, co je láska – lehkost, pevnost, světlo, tma, útěcha, soužení, hledání, nalézání, jsem především všechno, jediný opravdový smysl, pro který se vyplatí uchopit život oběma rukama.

Přesto jsem neviditelná. Až to, co děláte, mě činí viditelnou. Milování je činnost. To a…

Pojďme ale konečně k tomu, čemu se celou dobu tak umně vyhýbám.

K tomu, co se stalo po té nehodě s nemožností. Nemožností, která přivádí vše do neskutečného nepořádku; osud, vesmír, milující.

Ano, ten malý úvod byl nutný. Potřebujeme si na sebe zvyknout.

Shrňme nejdřív čas, i když to opravdu hrozně nenávidím.

Protože k čemu bychom to v knize shromažďovali, kdybychom se neměli rozhodnout, že přesně tady se smí všechno potkat: magie a širý svět, zázraky a dobrá vysvětlení? Nejsou knihy posledním místem na světě, kde se setkávají lidé a doby, krajiny a city, které se jindy zřídkakdy setkají?

Jestli já jsem poezií smyslů, jsou knihy poezií nemožností.

3
Knihy působí jen problémy 

Marii-Jeanne Claudelové bylo skoro deset let, když si v zátylku těsně u hlavy ustřihla Francisovými nejmenšími zahradními nůžkami jeden ze svých dvou dlouhých copů. Na otázku pěstounky Elsy, manželky dodavatele a nyonského vetešníka Francise Meurienna, což byla skutečnost, na kterou si dvě desetiletí více či méně hlasitě stěžovala, proč pro boha živého (a tady doplňte laskavě po libosti další rustikální slova) udělala takové merde, nedokázala Marie-Jeanne pořádně odpovědět. Souviselo to ale s Loulou. Blonďatou Loulou, třetí dcerou z pěti dětí nyonské pekařky Claudine Raspailové. Loulou, která byla tak nešťastná, když se ve školní třídě podívala na Mariiny tmavé dlouhé vlasy a pak na své světlé, žalostně oškubané nakrátko, takže Marie-Jeanne nemohla jinak než je ustřihnout, aby se Loulou cítila lépe.

„No a? Cítila se ta závistivá krůta lépe?“

„Myslím, že ano. Každopádně se smála a směje se pokaždé, když mě vidí. A není to žádná krůta. Je hezká a kulatá jako brioška.“

Následovalo další klení v nejkrásnějším rhodanském dialektu Drôme Provençale, které se nedá citovat.

To, že se přitom Elsa v duchu usmívala plna hrdosti na hluboce přátelské, i když velice hloupé gesto a obhajobu nové kamarádky, zůstalo skryto. Zjistíme ještě, proč má Elsa dvě tváře a ukazuje světu jen tu ošklivější.

Elsa zásadně nepovažovala pro charakter za dobré, když byly dívky před svými sedmnáctými narozeninami moc hezké. Ustřihla tedy rázně i druhý cop, umyla Marii-Jeanne krátké vlasy (překvapivě jemně, pokud člověk ponechal stranou mumlané klení) vlastnoručně vyrobeným levandulovým mýdlem z kozího mléka a opravila přečnívající prameny a všetečné štětičky vlasů nůžkami, jimiž obvykle stříhala nitě paličkovaných krajkových závojů a španělských vějířů. Elsa byla pyšná, že přes svou dalekozrakost pořád ještě bezvadně zvládá žádané ruční práce pro výbavu nevěst.

Svatby. I taková věc, kterou Elsa oficiálně nazývala romantickým pomatením, zatímco v noci seděla ve Francisově kůlně a potají vzlykala do pokažených krajkových kapesníků, protože přála snoubencům jen samé krásné věci, to nejkrásnější, co může jediný život nabídnout. A aby věřili lásce víc než ona, protože… to ale raději nedomyslela do konce. Dokázala šikovně ukončit přemýšlení vždy, když to začalo být napínavé a když šlo například o ni.

„Tak,“ pronesla Elsa a uložila nůžky zpátky do škatule na paličkování. „Teď vypadáš jako Jean Sebergová. Ta měla taky na hlavě malé zápalky.“

„Jako kdo?“

Krátké zaváhání. Soustředěné přehrabávání v krabici. Bylo to už ale venku, Elsa tedy musela chtě nechtě pokračovat. „Ach. Jedna chudá holka. Americká herečka. Hrála hlavní roli v Bonjour Tristesse. Zamilovala se do spisovatele, to jsou jak známo všechno lháři a ožralové, a tím začalo trápení.“

Doufala, že Marie-Jeanne porozumí signálu: Konec debaty o vlasech a tragické zamilovanosti.

Marie-Jeanne jí tu laskavost ale neudělala.

„Co je Bonjour Tris… takže: Dobrý den, smutku?“ Povzdech. Jak to vlastně dělají jiné, skutečné matky?

Krouží kolem tak opatrně, až přijde den, kdy dcery zjistí pravdu samy a mohou jim vyčíst, že jim nikdy neřekly celou pravdu?

„Je to vlastně kniha. Françoise Saganové.“ Elsa se měla na pozoru, aby se nezmínila o detailech skandálního díla posledního desetiletí. Takže rychle odvést pozornost. Jenže kam? Ach ano, slyšela o tom mluvit řemeslníky v Baru du Centre, u Luca Marseillana: „Saganová řídila rychlá auta vždycky bosá. Byla velice mladá, když napsala svou první knihu, jen o několik let starší než ty.“

„Můžu se taky stát spisovatelkou?“

A jéje!, pomyslela si Elsa. Nějak se ten rozhovor zase zašmodrchal. Přece jen měla říct něco jiného, například: „Vypadáš jako Pinocchio nebo houba pečárka.“ Voilà. Ale kdoví, pravděpodobně by se hovor i tak ubíral směrem, který by Elsu uvedl do rozpaků. Tak to bylo s Marií-Jeanne vždycky. Zvědavou nevinností děvčete se jejich konverzace dostaly pokaždé na scestí, kde se Elsa nevyznala.

„Raději ne.“

„Proč?“

Sakra! Kde je vlastně Francis, když ho potřebuje?!

„Líbí se ti tvůj nový účes?“

„Proč nemám být spisovatelkou?“

Bože, pomyslela si Elsa. Mohla říct schovance to, co říkají jiné matky svým dcerám patrně proto, aby je pokáraly: „Spisovatelkou, prosím tě! Tak si přece nenajdeš žádného mužského!“ Nebo také: „Ve světě je už dost knih, k čemu psát sama další?“ Případně to, co jim kdysi říkali ve škole, přestože tomu ve skutečnosti sama nevěřila: „Ten, kdo moc čte, bude prostopášný.“ Platilo to především pro mladé ženy. A kam by tudíž mohlo vést psaní: ouha. Marie-Jeanne by vyhledala kuchyni jen proto, aby si od plynového sporáku zapálila cigaretu.

„Víš, knihy působí v podstatě jen problémy.“

„Neměla bys vykládat tomu dítěti takové věci,“ řekl Francis, který právě přišel zvenku do kuchyně, místnosti pro život. Nejdřív vstoupilo jeho pohodové kulaté bříško, pak zbytek. Kulhal a usmíval se. V opáleném obličeji pod hustým, tmavým obočím měl bystrý úsměv.

„Knihy za to vůbec nemůžou.“

„Proč? Nikdy není moc brzo na to, aby se dívka dověděla, od čeho nebo od koho se má raději držet dál. Uvítala bych, kdyby mi to někdo včas sdělil.“

A bylo to zase venku. Francise to zasáhlo, Elsa to poznala podle jeho úst. Její muž měl ústa ve tvaru lodičky, koutky v dobrosrdečné radosti ze života vždy směrem nahoru. Když mu řekla něco ošklivého, veselá malá lodička se v tom známém, milém obličeji obrátila.

Elsa hartusila, Francis vzdychal.

A Marie-Jeanne? Nenápadně pohladila nůžky, jejichž ostří měla tvar čapího zobáku, peří a otvory pro prsty slabě pozlacené.

Byla přesvědčená, že spisovatelky smí dělat, co chtějí. Řídit auto bez bot, být ožralky (ať už to bylo cokoli, znělo to lákavě) a líčit svět, jaký se jim líbí. Na konci vždycky všechno dobře dopadne. Marie-Jeanne by to tak aspoň dělala.

Jak krásné by bylo dostávat lidi v knihách do bezpečí!

To by bylo pořád léto.

Léto mimo knihy na sebe nechávalo čekat. Cikády mlčely, jejich píseň ještě nezačala – a jedna z nevyjasněných staletých záhad Drôme Provençale zněla: Přivolávají cikády léto zpěvem nebo léto pohání cikády ke zpívání?

♠ Nutná poznámka k Else Malbecové 

Elsa Malbecová. Není snadné přijít na svět s tak výmluvným jménem – mal bec, špatný zobák. Elsu to příjmení brzy kultivovalo. Slyšela nejdřív od rodičů na statku a později v uličkách, jak mluvili lidé, kteří prošli jednou nebo dokonce dvěma válkami, agresivně, hlasitě, s okcitánským rhodanským a gavotským dialektem a s frázemi z bojů, bible a přísné výchovy, a svírali ruku v pěst, i při jídle, to ležela těsně vedle kameninového talíře.

Nemělo to tedy vůbec nic společného s jejím bezdětným manželstvím s Francisem Meuriennem, dodavatelem a sběratelem kuriozit. Toho Elsa mimochodem zoufale milovala. Byla vděčná, že ji ten malý, kulhavý muž snáší. Že ji, nehezký, ale aspoň užitečný krám, sebral. Ji, špatný zobák, který nemohl nic jiného než kousat, rýpat, bránit se, vší silou se vzpírat něze, intimitě a lásce.

Fuj, láska. Och. Láska!

Elsa mě moc potřebovala a nenáviděla fakt, že mě potřebuje.

Nechtěla se vystavit té hloupé huse, tyrance lásce. Byla jsem pro ni přihlouplá, potměšilá krůta, která se vysmívá lidem. Rozhodně někomu, jako je ona, podsaditému jako zmrzačený olivovník…

Odkud měla také vědět, že mě vnější vzhled člověka ani jeho charakter nezajímají. Vidím to, co je podstatné. Vidím, jak může srdce milovat. Většinou jsou srdce, ústa a hlava jen trochu divně spojené – a láska člověka přichází jako přísnost, jako působivá kolekce nadávek nebo s tichým, plachým zoufalstvím.

Občas si přeju, aby někdo vymyslel dictionnaire d´amour, slovník lásky, aby přeložil všechny ty zvláštní způsoby chování, jimiž lidé vyjadřují svou lásku. Překvapivě mnoho mužů volí opravu věcí, jiní panicky odmítají komplimenty, další svou lásku tvrdošíjně tají, aby na nikoho netlačili. Ano, slovník! Ale, ach. Zůstal by pravděpodobně neúplný.

Elsa v každém případě. Byla asi metr šedesát vysoká, měla polštářovitě měkké tělo se silnými pažemi, překrásný staroitalský obličej (vezměte si na pomoc staré mistry jako Lorenza Lotta, nebo si představte Monu Lisu ve věku pětačtyřiceti let s přísnou vráskou na čele). Měla v Itálii vzdálené příbuzné, kteří jí tu a tam posílali poštou šunku. Chtěla být nezávislá, ne tak ustrašená; a bylo hrozné, jak moc ji Francis miloval, protože se jí to pomalu, po dvaceti letech, začalo líbit. A když se jí to líbilo, och!, dostala ještě větší strach, že to ztratí, že ho ztratí, Francise, jeho kulaté břicho, bolavou nohu a zápěstí opálená přesně po okraje rukávů pulovru vonícího po slunci, a to nechtěla. Nechtěla žít se strachem a pak šílet, aby tu lásku neztratila. To přece není život. Přitom jí můj ošklivý bratranec Strach moc důvodů nedal. Byla to spíš fantazie, která dokázala Elsin strach dohnat ke stavům paniky, zatímco jasný rozum se na tu neblahou alianci zoufale díval, byl ale příliš nesmělý, aby zasáhl.

Dotkla jsem se kdysi rukou té ženy. Už předtím vstoupila do Elsina života zručnost a darovala jí jemnocit, přesnost a nekonečnou trpělivost. A já držela ty vědoucí ruce, otevřela její dětskou pěst a vložila do ní vše, co potřebovala.

Pak mladičká Elsa Malbecová pěst zavřela a jen v noci, když ji vzal nesměle za ruku tehdy ještě mladý Francis, pocítila měkkost. Jemnou měkkost celého života.