Jan Bauer 

Papežova dcera 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jan Bauer, 2012, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2012, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9836-5 (epub) 

ISBN 978-80-243-9837-2 (mobi)

1 
KARDINÁLOVA MILENKA 

Všechno už bylo. Dějiny se z neomylné, všemohoucí a nevyzpytatelné Boží vůle stále pohybují v kruhu. Po strmém vzestupu a omamném triumfu přicházívá prudký pád do bídy, nicoty a zapomnění. A znovu následuje klopotná cesta vzhůru, někdy rychlejší, někdy pomalejší v závislosti na štěstí, osudu i vlastní námaze. Měli bychom to přece už dávno poznat, ale marnost nad marnost. Lidští tvorové, ty prapodivné nádoby hříchu, páchají stále tytéž hlouposti, neschopní poučit se z vlastních chyb a selhání. Jsou jako můry poletující kolem plamene svíce v troufalé snaze se přiblížit ohni, až je nakonec sežehne na drobný škvarek, který se rozpadne na prach. Jen pohlédni kolem sebe. Trosky někdejšího pyšného a světovládného Říma zarůstají býlím a pasou se na nich strakaté kozy. Může být něco přesvědčivějším obrazem pomíjejícnosti našeho snažení v tomto slzavém údolí? Ach, kde že jsou ty úžasné chrámy pohanských bohů, paláce, v nichž kdysi hodovali nejmocnější z mocných a kuli plány a intriky, které je měly vynést ještě výše? Kde jsou triumfální oblouky zbudované na oslavu vítězství nepřemožitelných armád? Arény, v nichž se divákům nabízely vzrušující krvavé podívané? Pouze ubohé ruiny z nich zbyly, nic neříkající ruiny, nikdo nečte do nich vyryté oslavné nápisy, zaznamenané prý na věčné časy. Jaká opovážlivost! Vždyť věčný je jen Bůh.

Kardinál Roderigo Borgia se s povzdechnutím zakabonil, ale zároveň ho jeho pochmurné úvahy bezděčně naplňovaly až neskromným obdivem k vlastnímu důvtipu. Cožpak není ten, kdo je schopen pochopit marnost troufalých lidských snah, sám hoden nejvyššího uznání? Cožpak si nezaslouží ten, kdo dokáže dohlédnout až do nitra věcí a dění, neskonalou úctu? Na druhou stranu musel kardinál ve svých úvahách připustit relativnost těchto záležitostí. Vždyť co jsou to uznání a úcta? Zase jen záležitosti pomíjivé a nikde si to zbožný křesťan neuvědomuje více než v tisíciletém městě Římě. Po jeho kamenné dlažbě přece chodívali už Caesar, Augustus, Nero, Marcus Aurelius, Hadrianus, velcí a mocní pohanští vládci, ale ani stín tu po nich nezůstal. Jen příběhy jejich činů a osudů tradují spisovatelé a dějepisci, činů velkolepých i zavrženíhodných. K čemu však? Poučí se někdo z nich, nebo je čítá jen pro své rozptýlení a pobavení?

Kardinál Roderigo Borgia měl o sobě mimořádně vysoké mínění. Byl v první řadě pyšným kastilským grandem a teprve v druhé řadě také knězem, církevním hodnostářem. I když o sobě někdy zapochyboval, činil tak pouze ve skrytu duše, navenek nedával nic najevo. Na jeho širokém obličeji s lehce zarudlou pletí a výraznýma černýma očima nad orlím nosem zůstával stále onen arogantní a zároveň milostivě shovívavý výraz, svědčící o sebejistotě, síle a duchovní převaze. Byl hluboce přesvědčen, že jen hlupák a slaboch dává před ostatními znát svou nejistotu a pochybnosti. Ve skutečně silném muži se sice mohou uvnitř svářit protichůdné pocity, na tváři mu však zůstane klidný výraz převahy.

Kardinál se maličko ohlédl, opravdu jen maličko, potřeboval se ubezpečit o přítomnosti svých strážných, kteří šli o několik kroků za ním, palce zaklesnuté za opasky, a očima bedlivě prohlíželi okolí a ostrými nepříjemnými pohledy dávali kolemjdoucím najevo, aby se ve vlastním zájmu klidili jejich pánovi z cesty. Řím byl neklidným a nebezpečným městem, ovládaným rodinami dědičných senátorů rodů Colonnů, Orsiniů, Gaetaniů či Savelliů a občas i krvežíznivými dobrodruhy a lupiči, kteří žili ze zastrašování a bezostyšného okrádání těch druhých. Stačilo vyjít za temné noci na ulici a řemeslník či kupec mohl být rád, když mu lapkové jen ušmikli jeho váček s penězi. To dopadl ještě dobře. Vždyť každé ráno bylo možné na ulici zakopnout o mrtvého člověka, kterému kdosi z jakéhosi důvodu v noční tmě vrazil nůž či meč mezi žebra. V nepříjemně páchnoucí řece Tibeře často plavala zohavená těla a živí se jen odvraceli, protože jim tato nepříjemná podívaná už zevšedněla. Sám papež, hlava křesťanského světa, náměstek svatého Petra na zemi, se raději uchyloval za pevné zdi Andělského hradu, na jehož cimbuří stávali střelci s namířenými kušemi, aby ho ochránili. Jedině tady se přece jen cítil o něco bezpečněji.

Nelze se proto divit, že ctihodní mužové, za jakého se Roderigo Borgia rozhodně považoval, neudělali krok bez svých strážců a neváhali jim vyplácet tučný žold. Běda, kdyby kardinála napadla ta pošetilá myšlenka, že na nich ušetří! Snadno by se mohlo stát, že by se jednou vykoupal v Tibeře i on. Tím spíše, že nebyl Ital, ale Španěl, a ti tady od časů Roderigova strýce Alfonsa, který usedl na vznešený svatopetrský stolec jako Kalixt III., rozhodně nebyli zvlášť oblíbení. Sám Alfonso byl sice nadmíru zbožný a ctnostný, ale spíše proto, že byl nemocný, než že by to vyplývalo z jeho přirozenosti. Samozřejmě byl, jako všichni Borgiové, náramně hrdý a pyšný, což skrýval za opatrný a zdánlivě nesmělý úsměv, kterým přemáhal bolesti spojené se záchvaty pakostnice. Navíc jeho oči nesnášely denní světlo, a proto většinu dne strávil v temné papežské ložnici, kde se upřímně modlil před svým domácím oltářem. Svou borgiovskou přirozenost však projevoval protežováním vlastní rodiny. Nebylo nic, čeho by pro své tři synovce nebyl schopen. Dva z nich povýšil na kardinály, ačkoliv jim ještě nebylo třicet, a nejstaršímu Pedru Luisovi udělil titul vévody ze Spoleta a jmenoval ho římským prefektem a vrchním velitelem papežského vojska. Nehleděl na jejich mravní kvality, jednalo se přece o jeho krev a v takových případech byl prostě slepý, čímž samozřejmě vyvolával závist a nenávist domácích Italů, kteří byli přesvědčeni, že do čela církve svaté jsou povoláni především oni jako domácí.

Se závistí nic neuděláš, povzdechl si v duchu Roderigo, který jako nepochybně nejchytřejší ze tří borgiovských synovců dostal s kardinálským kloboukem i úřad místokancléře Svatého stolce. V tomto úřadu se snažil opatrně našlapovat jen po špičkách, příliš toho neměnit, aby nestupňoval závist těch druhých. Zároveň však chtěl cizí závist otupit štědrostí a bohatými dary, jimiž zahrnoval ty, kteří by ho mohli ohrozit. Strýc ale už po třech letech zemřel, když se mu nepodařilo uskutečnit nové křížové tažení, které by vyrvalo Konstantinopol z rukou muslimských Osmanů, a Roderigo v něm ztratil mocnou ochranu. Sice se díky strýci ještě v mladém věku vyšvihl mezi církevními hodnostáři málem až na vrchol moci, leč zároveň už stačil zjistit, že nikde nebují intriky a řevnivost tak jako mezi sluhy Božími. Čím více mají plná ústa křesťanských ctností a milosrdenství, tím více jsou náchylní na ně ve svém životě zapomínat.

Při následujícím konkláve, které mělo přinést církvi svaté nového papeže, byl proto kardinál Borgia náramně opatrný a vyčkával, na čí stranu se přikloní ostatní. Nakonec si šťastně vyložil varovná slova kardinála Piccolominiho, favorita italské strany, který poznámkou „jste mladý a pošetilý“ utlumil jeho zaujetí pro kardinála d’Estouteville. „Myslíte si, že ten Francouz vás ponechá v úřadu místokancléře? Uvažujte. Nevyhoví spíše svému krajanovi než Kastilci?“

„A vy, Eminence?“ odpověděl mu zpytavě Borgia a myslel při tom na svůj výnosný úřad, který mu zajišťoval nevysychající pramen zlatých mincí. „Berte mé varování jako příslib,“ odpověděl náznakem Piccolomini, zkoumavě se na španělského kardinála zahleděl a zase se odvrátil. Roderigo zvažoval, jaké má možnosti, a nakonec dal italskému favoritovi svůj hlas. Vyplatilo se to. Výmluvný Sieňan a plodný literát usedl na svatopetrský stolec jako Pius II. a mladý Borgia zůstal místokancléřem a papežovou pravou rukou. Chytře se přitom zdržoval v jeho stínu a dále se učil tahat za nitky, uplácel, tu většími, tu menšími pozornostmi získával nové přátele, či spíše klienty a partnery. Přátelství je příliš vznešené slovo. Roderigo už pochopil, že si nemůže kdekoho připouštět k tělu, ale spíše musí správným směrem investovat své bohatství, získávané ze tří diecézí ve Valencii, Portu a Kartageně a četných opatství, které získal ještě díky štědrému a na borgiovskou rodinu trpícímu strýci.

Přesto se kardinál Borgia nevyhnul výtkám papeže Pia II. Sieňan, jen co mu nasadili na hlavu tiáru, jako by spolknul všechnu pozemskou ctnost a rázem se stal největším kazatelem morálky. Cožpak zapomněl na všechny své neteře a synovce, jak bohatí kněží říkali dětem, které zplodili se svými milenkami? Cožpak zapomněl, že sám býval velkým hýřilem a víc než v chrámech pobýval v krčmách a tratoriích? Může mu takový člověk, byť by seděl na sebevyšším trůnu, vyčítat, že v zahradách Giovanniho di Bichia tančil s mladými a krásnými ženami? Že prý se choval frivolně a nedůstojně vzhledem ke kardinálskému purpuru, který nosí? Od Jeho Svatosti to tehdy bylo pouhým pokrytectvím, ale Roderigo mu přesto kajícně slíbil nápravu a dlouho pak klečel na studené dlažbě svatopetrské baziliky před hlavním oltářem, aby ukázal vůli se polepšit a prokázat pravou zbožnost.

V duchu se musel pousmát. Jak málo stačilo, aby Pia upokojil. Borgia se rozhodně netrápil svými sklony, tím, že se mu líbí krásné ženy a že jejich svádění považuje za zcela přirozené. Cožpak Bůh ve své nekonečné moudrosti nestvořil ta nádherná těla, ty vpravdě andělské zjevy, aby sloužily k potěšení smrtelníků? K čemu je odříkání, jaký prospěch komu přináší? Není lepší popustit uzdu své vůli a chtění, vždyť je-li to hřích, proč je pokušení tak silné a omamné? Oč víc se nechával unášet na křídlech vášní a chtíče, o to víc si hleděl svých úředních povinností místokancléře. Díky tomu se stal pro papeže zcela nepostradatelným. A stejně tak jako byl skvělý milovník krásy a piják, byl i výkonný administrátor, jemuž se nedalo zhola nic vytknout.

Roderigo stanul před domem Vannozzy dei Cattanei nedaleko někdejších Diokleciánových lázní. Jmenovala se vlastně Giovanna, z čehož se zdrobněním stávala Giovannozza, něžně pak Vannozza. Kardinál věděl, že jeho přílišná náklonnost k této krásce by mu mohla být opět na obtíž. Pravda, na svatopetrském stolci už dávno neseděl Pius II., ale nejprve ho nahradil nepřístupný a uzavřený Pietro Barbo, panující církvi jako Pavel II., a po sedmi letech další Ital, generál františkánů Francesco della Rovere jako Sixtus IV. Navzdory příslušnosti k řeholi svatého Františka z Assisi, vyznávajícího ctnostnou chudobu, byl Sixtus poživačný chlapík, na němž, kromě jeho oděvu, nebylo zhola nic kněžského. Zaplétal se do intrik a štědře podporoval architekty a malíře. Však dal vybudovat Sixtův most přes Tiberu a Sixtinskou kapli, v jeho službách tvořili Botticelli, Pinturicchio, Ghirlandai nebo Rosselli… Ničím si nezasloužil Borgiův obdiv víc než svou posedlostí krásou a nádherou, vůlí zanechat po sobě Řím bohatší a oslnivější. Ale přesto se ukázal jako malý tím, že rozpoutal zbytečnou válku s Florencií. Respektive rozpoutat ji mohl, ale nesměl v ní nakonec ustoupit. To by Borgia na jeho místě nikdy nedovolil. Čím více jako místokancléř pronikal do zákulisí papežské moci, tím více se považoval za skutečného znalce politiky a jeho snem byla nejen duchovní vláda nad veškerým křesťanstvem, ale faktická vláda nad co nejširším územím Itálie. Kdyby nebyl knězem, zaručeně by se stal mocným panovníkem, který by si jak svými intrikami, tak tvrdými vojenskými zásahy podmanil svět. O tom byl Rodrigo zcela přesvědčen.

„Zůstaňte před domem!“ nařídil svým strážcům a vstoupil do dveří, které před ním uctivě otevíral sluha paní dei Cattanei. Však už mu po širokém mramorovém schodišti přicházela vstříc. Kardinál odložil svůj svrchní plášť a podal ho sluhovi. Pak se obrátil k přicházející ženě a jako pokaždé nemohl zakrýt obdiv k její kráse a půvabu. Širokým oknem dopadala sluneční záře na její dlouhé vlnité, lehce narezlé vlasy, upravené do složitého účesu, a leskla se v jejích hlubokých modrých očích. Měla pravidelný oválný obličej, který se podobal oduševnělým tvářím římských bohyň, jak je zobrazovaly antické kameje. Nikde na něm neshledával sebemenší vady, fascinovaly ho dolíčky, které se jí při sebemenším náznaku úsměvu dělaly na tvářích, a stejně tak výrazně smyslné rty, jež v něm probouzely touhu po líbání. Na štíhlém krku jí do výstřihu spadal zlatý náhrdelník s malým křížkem, zdobeným rubíny, připomínajícími drobné kapičky krve. Och, jak se ten křížek, křesťanský symbol, vyjímal v milostném úžlabí jejích ňader, zpola zakrytých bělostnými krajkami. Byla to výzva pohrdající kajícnou cudností a vzbuzující ty nejúžasnější naděje na tělesnou rozkoš.

Roderigo se na svou milenku zkoumavě zahleděl. Třebaže už nebyla z nejmladších, táhlo jí na čtyřicítku, vypadala, jako by se u ní čas zastavil někdy v pětadvaceti. Byla to dokonalá zralá žena, z níž roky nesetřely pel mládí a milostnou dychtivost. Její jemná pleť, na Italku nezvykle světlá, vypadala jako samet, na tvářích a na odhaleném krku nebyla k vidění jediná vráska, která by kazila úžasný dojem z jejího dokonalého těla. Kardinál musel vynaložit značnou vůli, aby se ovládl a nesevřel ji hned v náručí. Místo toho jí pouze ve své nadřazenosti nastavil svou ruku k políbení, jak se na vysokého církevního představitele slušelo. Vannozza jeho pravačku dychtivě uchopila, přitiskla si ji ústům a vtiskla na její hřbet polibek, který byl rozhodně delší, než by se slušelo, a byl cítit výzvou a příslibem.

„Vítám vás, Eminence,“ řekla hlasem, v němž slýchával zvuk zvonkohry, a vedla ho do salonu, zdobeného velkými gobelíny, kde komorná už shromáždila děti. Stálo jich tu všech pět jako stupínky a dychtivýma očima hleděly na Roderiga Borgiu, jemuž neřekly jinak než „strýčku“: Nejstarší Pedro Luis, chlapec už takřka dospělý, divoký Cesare, který ustavičně někoho pokoušel, Juan s půvabnou tváří cherubína, maličká něžná Lucrezia, jejíž upřímné šedomodré oči naznačovaly, že jednou vyroste do nevídané krásy a možná zastíní i svou matku, a konečně nejmladší Jofré, dosud ve věku batolete. Kardinál usedl do pohodlného křesla, potaženého žlutým sametem, vzal si nejmladšího chlapce na kolena a začal se starších dětí vyptávat na jejich hry a zábavy. Bojovný Cesare jako vždycky odstrčil o rok mladšího Juana a nadšeně vykřikoval: „Musíte vidět, strýčku, co dokážu s mečem!“ Jeho meč byl ovšem ještě dětský, dřevěný a neškodný, ale Cesare se s ním dokázal ohánět jako pravý rytíř. Kardinál se zájmem hleděl na jeho počínání. Tady, uprostřed svých dětí, se cítil nejlépe. Tady mohl odkládat všechny svazující zábrany, zapomenout na své postavení a sám se vracet do let dávno uplynulého mládí.

„Co jim říkáte, Eminence?“ otázala se Vannozza. „Nejsou úžasné?“

„Jsou úžasné, protože úžasná je jejich maminka,“ odpověděl jí lichotkou a pousmál se.

„Smím vám nabídnout víno?“

„Proč už není na stole?“ odpověděl jí kardinál otázkou. Sám se staral, aby byl Vannozzin sklep dobře zásoben. Spíše než na italská si potrpěl na těžká španělská vína, vína své domoviny, s vyzrálou plnou chutí, jimž horké slunce dodalo omamnou sladkost.

Paní dei Cattanei tleskla a do salonu vypluli sluhové, oblečení v modrožluté kombinaci, a přinášeli skleněné karafy s vínem, číše a stříbrné mísy s ovocem.

„Jak se vám líbí Lucrezia, Eminence? Není rozkošná?“

„Roste v nejkrásnější ženu celého Říma, obávám se, aby jednou nezastínila svou matku.“ Kardinál se maličko usmál a náhle uchopil Vannozzu za ruce. Své děti miloval hlubokou otcovskou láskou, ale svou milenku považoval spíše za svůj majetek a podle toho s ní také nakládal.

Vannozza byla už potřetí vdaná, pokaždé ji kardinál oženil s mužem, který mu byl vděčen za své postavení a náhlé zbohatnutí a na manželku si nečinil žádné nároky. Její třetí choť se jmenoval Carlo Canale, pocházel z Mantovy a Roderigo Borgia se postaral o jeho jmenování velitelem římského vězení Torre Nuova. Nikomu na tom nebylo nic divného. Vždyť řada jiných kardinálů provdala své milenky za nastrčené muže, aby jejich potomci měli oficiálního otce. Ovšem Roderigo si vyhradil, že jeho děti budou Borgiové. Byl pyšný na svůj urozený kastilský rod a nedokázal zapřít svou krev.

Asi po hodině odvedla komorná děti na zahradu za domem a kardinál s Vannozzou osaměli. „Už jsem se nemohla dočkat,“ vyhrkla kráska nedočkavě, bez ostychu usedla Roderigovi na klín, uchopila ho kolem krku a své smyslné rty žádostivě přitiskla na jeho ústa. Dlouho ochutnávali jeden druhého, jako by se vzájemně nemohli nabažit. Zdálo se, že za ty roky, co byla jeho milenkou, zůstávala její vášeň stále stejně prudká a divoká jako na počátku jejich vztahu. Kardinál zatím rukama pátral po jejím těle, jako by se chtěl přesvědčit, zda má všechno na svém místě. Teprve po hodné chvíli se přestali líbat a Vannozza vyzvala svého milence udýchaným hlasem: „Pojď!“

Ta tam byla Eminence a uctivé vykání, mocný kardinál se proměnil v dychtivého mládence, který se zcela poddává své partnerce. Když spolu mizeli pod dráždivě červeným baldachýnem, který se klenul nad jejím ložem, uvědomil si, že její vášeň a přímo živočišnou posedlost po milování na ní obdivuje snad ještě více než její krásu. Bylo úžasné vědět, že právě ona, dokonalá milenka, je jen jeho, že nepatří jako jiné kurtizány dalším mužům. Posilovalo to jeho sebevědomí, jeho mužskou pýchu, aroganci kastilského granda. Kdesi zapomenut zůstal církevní hodnostář, k smíchu byl dávný a neupřímný slib cudnosti. Tuhle ženu stvořil Bůh, aby ho obdaroval tím nejcennějším.

Vnikl do ní a společně rychle spěli k vyvrcholení.

Ale pak, když jejich těly pronikl plamen rozkoše, jako by se cosi vyplavilo z jeho hlavy. Seděl nahý na posteli zpola zakryt lehkou hedvábnou přikrývkou, záda podepřená polštářem, v ruce číši rudého vína, kterou mu jeho milenka podala, a tvářil se nadmíru vážně. Chvíle nejvyššího štěstí pominula. Nemyslel na Vannozzu, myslel teď na své děti, především na Lucrezii, na budoucí krasavici. Vannozza hned vycítila, že je myšlenkami někde jinde, a opatrně se zeptala:

„Stalo se snad něco? Nelíbilo se ti to?“

Vzal ji kolem ramen, přitáhl k sobě a odpověděl: „Právě naopak. Moc se mi to líbilo, ale vzpomněl jsem si na naše děti.“

„Co je s nimi?“

„Budou potřebovat výchovu a vzdělání. Nemohou růst jako dříví v lese. Budou to přece Borgiové!“

Vannozza neodpověděla a cosi ji bodlo u srdce. Milovala svých pět dětí stejně silně jako jejich skutečný otec a cítila se také spoluodpovědná za jejich osud. Ale se svými představami nemohla kardinálu Borgiovi konkurovat. Rovni si byli jen v posteli, jedině na loži se smazávaly společenské a stavovské rozdíly mezi nimi, jedině její vášnivost a krása a jeho nepřekonatelný chtíč je spojovaly. Láska k němu? Měla ho ráda, toužila po něm, ale nebyla si jista, zda ve skutečnosti netouží po bohatství a přepychu, kterým ji obklopoval. Uvědomovala si svou mimořádnost, ale zároveň věděla, že pokud potká Roderigo mladší a krásnější ženu, dokáže na ni zapomenout. Jedině jejich děti byly tím pojítkem, tím svazkem, který je doopravdy spojuje. Cožpak v případě nejstaršího Pedra Luise byla smířena s tím, že odjede do Španělska jako vévoda gandijský. Cesare dostane kardinálský klobouk, ale co Lucrezia? Bála se tu otázku vyslovit nahlas, protože si nepřála slyšet Roderigovu odpověď. Tušila, co se s ní stane. Bude provdána za toho, na koho kardinál ukáže prstem. Bude samozřejmě provdána tak, aby to představovalo výhody pro mocenské zájmy rodu Borgiů. Bude provdána bez lásky, za nějakého brutálního chlípného starce nebo nedospělého holobrádka z kterési knížecí rodiny? Co bude záležet na tom, co bude chtít ona? Nic. Borgiové jsou pyšní a bezohlední a myslí jen na prospěch svého rodu. Až se celá otřásla, když si to uvědomila.

„Není ti zima?“ zeptal se Roderigo starostlivě a pohlédl na její bělostnou hruď s nevelkými pevnými ňadry, která nezměnil ani věk, ani kojení pěti dětí.

„Ne,“ zavrtěla hlavou a sklopila oči.

„Tak co ti dělá starosti?“ Kardinál si všimnul jejího ochladnutí a předsevzal si, že vypátrá jeho příčiny.

„Neměl bys už jít?“ zeptala se ho Vannozza opatrně.

„Neměl,“ usmál se okouzlen drzostí její otázky. „Neměl, dokud nevypátrám zdroj tvých starostí.“

„Nemám starosti,“ odpověděla žena a snažila se nepohlédnout na svého milence.

„Pamatuj si, lhát je hřích a lhát knězi je dvojnásobný hřích.“

„Promiň,“ uchopila ho za ruku. „Dělám si starosti o naše děti.“

„Děláme si je společně,“ usmál se. „Bojíš se o Lucrezii, co?“

Udiveně se na něho podívala. Vždycky dokázal přečíst její myšlenky a vždycky znovu a znovu ji to překvapilo.

„Neboj se o ni. Přece ji miluji, stejně jako miluji Pedra Luise, Cesara, Juana a Jofrého. Je to moje krev a nedovolím jim jakkoli ublížit.“

Chtěla ještě něco říci, ale najednou to nedokázala. Už nebyli jako dva milenci, opět se z nich stali kardinál a jeho kurtizána. A ta se přece neptá na věci, do nichž jí nic není, třebaže by se to týkalo jejích dětí. Vyklouzla z lože tak, jak byla – nahá, a dolila jim číše rudým vínem. Několik kapek při tom ukáplo na prostěradlo a zanechalo tam drobné červené skvrny.

2 
KLÁŠTER SVATÉHO SIXTA 

Tři synovci z rodu Borgiů nebyli zdaleka jedinými Španěly, kteří přišli do Říma za pontifikátu Kalixta III., toho nemocného a zbožného Alfonsa z rodu Borgiů. Se svým otcem, urozeným grandem Pedrem de Mila, se ve Věčném městě objevila i jeho dcera a navíc Roderigova vzdálená sestřenka Adriana. Papež si potřeboval naklonit mocnou římskou rodinu Orsini, a tak ji provdal za jednoho ze synů této rodiny, jménem Lodovico. Mladé dvojici se záhy narodil potomek, který nepodědil nic z krásy své španělské matky, ani z vychytralosti svého otce. Snad právě proto dostal jméno zdůrazňující jeho původ – Orsino Orsini. Mezi námi, byla to jeho jediná přednost. Už jako dítě byl líný, ošklivý a k tomu velice šilhal. Vatikánský ceremoniář ho výsměšně nazval Monoculus Orsinus. Kupodivu právě tomuto nevydařenci se mělo dostat nejkrásnější nevěsty z celého Říma, Giulie Farnese, které ve městě jinak neřekli než „La Bella“, tedy „Krásná“.

Lesku jejich svatbě dodali nejen příslušníci obou vznešených rodin Orsini a Farnese, ale i sám místokancléř Svatého stolce, kardinál Roderigo Borgia. Ostatně, byl přece příbuzný šilhavého Orsina a pak ho na jejich svatbu přivedly půvaby „La Belly“. Seděl v křesle, potaženém červeným sametem, sám oděný v kardinálské červeni, a se zájmem pozoroval ženicha a nevěstu před oltářem chrámu Santa Maria in Portico. Pozlacený tabernákl, zdobený rozkošnými andílky, se třpytil v záři dobře dvou tuctů hořících svící. Kdyby kardinálovo křeslo stálo na opačné straně, lépe by viděl do nachem pokryté tváře nevěsty a mohl by se kochat její spanilostí. Takhle však viděl jen jejich záda a vážnou úzkou tvář svého notáře Camilla Beneimbena, mimořádně prohnaného právníka a kněze v jedné osobě, který párek oddával. „Co Bůh spojil…,“ slyšel Roderigo jeho slova a neubránil se mírnému úšklebku. Toho šilhavého ženicha pošle hned zítra na jeho venkovskou vilu v Bassanellu a Giulii sevře místo něj ve své náruči. Svatební noc mu může dovolit, stejně se ten šilhavý chudáček na nic nezmůže. Takhle to domluvil se svým notářem Beneimbenem a tak se i stane, i kdyby se všichni Orsiniové a Farneseové stavěli třeba na hlavu. Ostatně Orsiniům na jejich nevydařené ratolesti až tak nezáleží a rodina Farnese jistě uvítá ochrannou ruku mocného kardinála. Zvlášť když se z ní bude sypat déšť zlatých mincí. Jak to notář Beneimbene zařídí, byla jen jeho věc. Kardinál mu zaplatil dost na to, aby si ve své prohnanosti věděl rady. Však se bude svatební hostina odbývat právě v Borgiově krásném prosluněném paláci s honosnými mramorovými schodišti a sloupy svezenými z trosek antických staveb, vybaveném pozlaceným nábytkem a se stěnami pokrytými nádhernými gobelíny. To velkolepé, až omračující sídlo si dal Roderigo postavit za peníze ze svých diecézí ve Valencii, Portu a Kartageně. A samozřejmě i z četných úplatků, kterými si přízeň místokancléře Svaté stolice a tím také přístup ke Svatému otci zajišťovali níže postavení církevní hodnostáři i světští vladaři. Stejně jako jinde, i zde platilo: když nezaplatíš, papež tě nepřijme a dozajista odůvodněně, protože bude příliš zaneprázdněn. Tak to prostě chodí a těžko se na tom dá něco měnit.

Kardinál Borgia si ten svatební den dával mimořádně záležet, aby působil vznešeně a zároveň mírně a jaksi velkoryse. Očima stále hledal nevěstu, ale mělo to vypadat, jako by na ni občas pohlédl jen bezděky a náhodně. Devatenáctiletá Giulia si už dávno zvykla, že kdekoliv se objeví, upnou se na ni zraky všech mužů, kněze a preláty nevyjímaje. Nesla svou přirozenou krásu hrdě jako královna a nešetřila sladkými úsměvy, které zdánlivě mnoho slibovaly. A přitom si zachovávala zdání nedostupnosti. Však mnohé už předem její spanilost ochromovala a zbavovala nadějí.

Roderigo ji v duchu porovnával se svou Vannozzou a musel uznat, že Giulia ji překonává nejen svým mládím, ale i svými půvaby. Na rozdíl od prosté a jednoduché paní dei Cattanei vypadá rafinovaněji a vznešeněji a přitom nepostrádá pel nevinnosti, který ho tak přitahuje na mladých dívkách. V duchu sice přiznával, že Giulia nemá Vannozzinu smyslnost, je však na pohled taková tajemnější. Temný lesk jejích velkých hnědých očí sliboval vášeň a nezkrotnost, věneček z bílých pomerančových květů v jako uhel černých vlasech naopak vyvolával dojem studu a nezkušenosti. Ach, už brzy se stane jejím učitelem lásky, jen to neuspěchat a nechat průchod dalším událostem, jak je z pozadí režíruje borgiovský notář Beneimbene.

„Jste velice laskavý, Eminence,“ špitla Giulia Farnese, když ji přivedli ke kardinálovi. Plaše se rozhlížela jako malé lapené zvířátko, ale Borgia, zkušený znalec lidských duší, ty ženské nevyjímaje, věděl, že je to od ní plachost jen předstíraná. Okouzlená z jeho paláce jistě byla, vždyť ho v Římě srovnávají se zlatým palácem císaře Nera. Jenže Neronův palác nikdo ze současníků neviděl. Dávno na něm stály jiné, méně honosné stavby či leckdy spíše chatrče a někdejší nádhera císařského Říma byla pro současníky jen jakýmsi nehmatatelným snem. Giulia sice pocházela ze vznešené rodiny, ale na příliš velké bohatství a nádheru zvyklá nebyla, a tak není divu, že jí z okázalého přepychu kardinálova obydlí šla poněkud hlava kolem. Ale to je jen dobře, jistě zde pak ráda setrvá déle, než se za běžných poměrů hodí pro právě vdanou ženu. Roderigo si ji nyní prohlížel zblízka a s mužskou chlípností přemýšlel, jak vypadá pod svými svatebními šaty.

„Mohu vám nabídnout číši vína? Napijete se se mnou?“ Jak zbytečná to byla otázka, vždyť celým sálem procházeli číšníci a jídlonosiči a nabízeli, co si kdo dokázal představit. Ale kardinál tou otázkou vytvářel jakousi důvěrnost a intimnost uprostřed všeho toho mumraje, z něhož až přecházel zrak.

„Jste laskavý, Eminence.“ Zase ta naprosto stejná odpověď, jako by ani neznala jinou větu, a přesto se Roderigovi zdálo, že tentokrát mu odpovídá mnohem košatěji než prve. Snad proto, že postřehl zvláštní záblesk v jejích očích, záblesk prozrazující zájem o toho statného muže v purpurovém rouchu kardinála. Giulia se už zbavila původního ohromení, už si trochu zvykla na spoustu zlatého a stříbrného nádobí, na nádherné fresky na stropě, kupodivu nezobrazující žádné biblické výjevy, jak by očekávala v paláci vysokého církevního hodnostáře, ale antické báje, o nichž neměla příliš velké povědomí. Nyní ji zaplavil pocit okouzlení a úžasu. Uvědomila si, že se ocitla ve světě, o němž většina smrtelníků nemá ani ponětí, ale který přitom má na dosah ruky. A zcela si ji získalo vědomí, že pán toho všeho se k ní chová s nepředstíranou úctou a zájmem, že se k ní sklání z nadoblačných výšin, kde žijí jen takoví jako on. Uchopila podávanou číši z průhledného benátského skla a nechala si kýmsi nalít rubínově červené víno.

„Chutná vám, milá Giulie?“ zeptal se pozorný hostitel a zvědavě si ji prohlížel. Cítila jeho pohled všude, cítila, že jí proniká i do výstřihu a lehce se zapýřila.

„Máte dnes slavný den,“ usmál se na ni Roderigo a nespouštěl z ní svůj chtivý pohled.

„Ach, ano, ale…“

„Jaképak ale. Dnes jste šťastná nevěsta a já cítím povinnost vás uvést do manželství.“

Otočila se, aby se očima přesvědčila, kde se právě nachází její ženich, ten šilhavý Orsini. Ale všechno jí splývalo do barevného mumraje, oslepovalo a ohlušovalo. Víno bylo omamné a sladké a naplňovalo ji takovým zvláštním teplem. Teprve po chvíli rozčilení se jí okolní obrazy ustálily a začala rozlišovat jednotlivé tváře. Viděla obličeje svých příbuzných z rodiny Farnese, jak na ni povzbudivě pomrkávají, za velkými kyticemi rudých, bílých a žlutých růží spatřila svou tchyni Adrianu de Mila, provdanou Orsini, která hrdě nesla své vdovské černé šaty a hleděla na ni povzbudivým pohledem. Důvtipná Adriana zatím spolehlivě vytušila, co její bratránek Roderigo s její čerstvou snachou zamýšlí, a pochopila, že je nejvyšší čas s nějakou výmluvou odvézt svého syna na letní vilu v Bassanellu, aby nepřekážel těmto záměrům.

„La Bella“ a kardinálova touha byly pro ni prostředkem k budoucímu bohatství a moci. Jestliže Roderigo Borgia vládne klíčem k předpokojům papežským, Adriana zamýšlela vládnout klíčem k předpokojům kardinálovým. Ostatně, dočkala se od něho uznání dříve, než by čekala. „Svěřím ti do opatrování své čtyři děti,“ řekl jí asi tři dny po slavné svatbě sám mocný Roderigo.