Beate Maxian 

VRAŽDA V SCHÖNBRUNNU 

Originální název: Mord in Schönbrunn 

Vydáno u Wilhelm Goldmann Verlag, München, 2016 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2016 by Wilhelm Goldmann Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany. Original title: Mord in Schönbrunn. Der sechste Fall für Sarah Pauli. Ein Wien-Krimi by Beate Maxian. 

Mapa © Martina Knoppová, 2021 

Translation © Eva Osinová, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9847-1 (epub) 

ISBN 978-80-243-9848-8 (mobi)

Družičky mají za úkol zmást zlé duchy a odlákat je od nevěsty. Proto si oblékají podobné šaty jako nevěsta.

Tato tradice sahá až do dob antického Říma.

Poznámka překladatelky: V knize bylo citováno z knihy Pohádky bratří Grimmů v překladu Jitky Fučíkové.

PROLOG 

Světlý a útulný pokojík. Dětské povlečení s motivem Bambiho. Nad postelí růžový nápis:

Zrcadlo moje ze všech nejvzácnější, 

kdopak je v naší zemi nejkrásnější? 

Krásná je, krásná naše paní královna, 

není u nás žena, jež se jí vyrovná.

Tak tohle se o mně dneska ráno rozhodně říct nedá, pomyslela si. Zhluboka se nadechla, pak vydechla a posadila se na posteli. Hlava jí třeštila. Zatracená party. Neměla to s pitím tak přehánět.

Rozhlédla se po pokoji. Nábytek v bílých a růžových tónech. Tapety na zdech s motivy pohádkových postaviček. Na nočním stolku sklenka s vodou. Vedle ní aspirin. Otevřela krabičku a nechala tabletu rozpustit ve vodě. Šuměla.

Co se vlastně v noci stalo? Snažila se rozpomenout. Útržky včerejšího filmu. Lidi na parketu. Hlasitá hudba. Uvolněná nálada. Smích. Film se přetrhl.

S kým vlastně jela domů, sakra? Zavřela oči a pokusila se vybavit si okamžik, kdy odcházela. Neostrý obraz, žádné obrysy, nic konkrétního. Neměla nejmenší tušení. Znovu otevřela oči. Podle všeho je nejspíš v dětském pokoji. Vypila obsah sklenice naráz, postavila ji na noční stolek a ztěžka vstala z postele. Páni, to je vážně trapas. Bez ohledu na to, u koho skončila, se bude muset omluvit a co nejrychleji odjet domů. Felix, napadlo ji. Určitě už si o ni dělá starosti. Starosti? Určitě už totálně panikaří, když se v noci nevrátila.

Snažila se najít kabelku, ale nenašla ji. Udělalo se jí špatně, všechno se s ní točilo. Že by jí včera někdo něco přimíchal do vína?

Snažila se stát zpříma, došla ke dveřím, otevřela je a ocitla se v obývacím pokoji. Naštěstí tam nikdo nebyl. Ke slovu se začal hlásit močový měchýř. Kde je tady záchod? Rozhodla se, že zkusí ty úzké bílé dveře, a ulevilo se jí, když hned zjistila, že to tipla správně. I tady byla na zdi tapeta s pohádkovými motivy. Sedla si a ucítila obrovskou úlevu. Prohlížela si ručníky s výšivkami Popelky. A další růžový nápis na zdi:

Krásná je, krásná naše paní královna, 

Sněhurka se jí ale stokrát vyrovná.

Upřímně – i když má člověk děti seberadši, zařizovat v tomhle stylu i záchod je už vážně trochu moc. Vstala, zmáčkla splachovač a umyla si ruce. „Dávkovač mýdla s motivem Sněhurky, jak jinak,“ zamumlala téměř pobaveně.

Pak se vrátila do obývacího pokoje. Pořád nikde nikdo. Kde jen má kabelku? Někde tady přece musí být. Podala si ze sedačky jeden z polštářků a prohlédla si výšivku – strom, vedle něj sedí holčička, před ní stojí uhoněný bílý králík ve vestičce a v tlapkách svírá kapesní hodinky.

„Alenka v říši divů.“ Kde jen se to ocitla? Že by v nějaké filmové pohádce? Zamířila k východu a stiskla kliku. Jenže dveře byly zamčené.

Zabouchala na ně dlaní.

„Haló, slyší mě někdo?“

Kde jen má tu zatracenou kabelku? Napadlo ji, že ji určitě nechala na party v Pallaviciniho paláci. Najednou zaslechla kroky. Blížily se.

No konečně.

„Haló,“ zavolala ještě jednou.

V dolní části dveří se objevil úzký otvor. Do místnosti se po podlaze přikutálela láhev minerální vody.

O pět let později
Čtvrtek 16. dubna 

1 

SNĚHURKA 

Běhala.

Třikrát týdně. Vždycky ve stejný den. Valentina Maceková měla ráda pravidelnost. Vyrážela každý den v půl sedmé. Jakmile se otevřeny brány do schönbrunnského zámeckého parku, proběhla Meidlinger Tor. V tuto dobu v rozlehlém areálu málokdy na někoho narazila. Vychutnávala si atmosféru brzkého rána: studený vzduch, poklidné cvrlikání ptáčků, vůně zbrusu nového dne. Ve Vídni konečně začalo jaro. Ze země rašily jarní květiny, stromy pučely a lidé s alergií měli zarudlé oči a z nosu jim kapalo. Před dvěma týdny na spoustě míst v Rakousku ještě sněžilo, dnes by se měla teplota během dne vyšplhat až na letních 28 stupňů – alespoň tak to hlásili v rádiu v předpovědi počasí.

Když na konci Lichte Allee zahnula na parkovou promenádu, vyslal jí mozek zprávu, že tady něco není v pořádku. To je zvláštní, pomyslela si v běhu. Najednou se jí vybavila scéna z pohádky o Sněhurce ve skleněné rakvi. Nějaká figurína nebo loutka – z takové dálky se to dalo dost těžko rozpoznat – ležela jakoby na nějakém stole uprostřed široké cesty mezi travnatými plochami. Při pohledu od zámku to bylo ve třetí řadě záhonů. Kolem podivného lože byly rozestavěny hořící hřbitovní svíčky. Že by nějaká umělecká instalace? Nebo se tady něco natáčí? Jenže kde je štáb a kamery? Široko daleko nebylo ani živáčka. Ani u Neptunovy fontány, ani nikde jinde.

Proto se Valentina Maceková zastavila a zaostřila. Probudila se v ní zvědavost. Valentina věděla o své slabosti a nestyděla se za ni. Když je člověk zvědavý, je život přece mnohem napínavější. Valentina se odhodlaně vydala k figuríně. Byla to žena. Měla na sobě dlouhé krajkové šaty bílé barvy, které byly po stranách stolu nařasené. Ruce měla zkřížené na prsou, oči zavřené. Hnědé, elegantně vyčesané vlasy zdobily drobné růžové růžičky, rty měla namalované červenou rtěnkou. Spící nevěsta, pomyslela si Valentina. Je to opravdu umělecká instalace? Valentina se přinutila a pohlédla jí do tváře. Okamžitě poznala, že žena je mrtvá. Valentině se rázem napjaly svaly v celém těle a chtěla vzít nohy na ramena. Jenže duše se bránila. Valentina zůstala stát jako přikovaná a civěla na ženské tělo na márách.

Z bílých šatů vystupovaly jemné paže, zápěstí tak droboučká, jako by patřila dítěti. Bledá pleť byla průsvitná jako hedvábný papír, pod kůží se zřetelně rýsovaly kosti. Kdyby měla ebenové černé vlasy, vypadala by jako z knížky bratří Grimmů. Sněhurka. Pleť bílá jako sníh, rty rudé jako krev…

Valentina se neodvažovala přistoupit blíž ke stolu, nebo se snad dokonce mrtvé ženy dotknout, protože měla strach, že by se jí rozpadla pod rukama. Ta žena byla mrtvá a někdo ji tady se vší pečlivostí položil na máry. Valentina najednou s jistotou věděla, že tu ženu už někdy viděla. Jen si teď za nic na světě nedokázala vzpomenout, kdy a kde to bylo.

Vytáhla si mobilní telefon z ledvinky a zavolala na policii.

Když čekala, trousilo se čím dál více lidí, zvědavě se zastavovali a vyptávali se jí, co se stalo. Valentina jim na to samozřejmě nedokázala odpovědět.

Neměla by zavolat Ruth a říct jí, že přijde do kanceláře později? Vtom si všimla, že přichází policie. Skupinka zvědavců kolem Valentiny a mrtvé ženy se pomaloučku rozestoupila a vytvořila špalír, který policistům lemoval cestu až k tělu.

Jeden ze starších policistů v uniformě se zeptal, kdo je zavolal. Valentina se přihlásila. Strážník si poznačil její jméno, adresu a telefonní číslo, ačkoli už všechno nadiktovala do telefonu. Pak odpověděla na několik otázek a slíbila, že počká, než dorazí vyšetřovatelé z kriminálky. Policie vyzvala zevlující lidi, aby se rozešli. Ti se dávali do pohybu jen s nevolí. Rušné dění Valentině připomínalo včelí roj. Nedalo se poznat, kdo je za co zodpovědný, ale zdálo se, že tenhle postup, který vypadal dost chaoticky, měl svou logiku a přinášel výsledky. Během kratičké chvilky bylo místo nálezu uzavřené. „Místo nálezu“ – znělo to, jako by našla ztracený šperk.

Brzy nato dorazil roj nových včel. Měly na sobě bílé overaly, vytahovaly nejrůznější nástroje, fotografovaly, ověřovaly, měřily. Tohle znala Valentina jen z televize. Nedokázala říct, kolik času mezitím uběhlo, když se před ní objevil chlap jako hora.

„Jsem Martin Stein, vrchní vyšetřovatel. Mohla byste mi znovu říct, co se tady stalo?“ zeptal se jí. Nebyla to otázka, nýbrž příkaz.

Valentina opět popsala událost dnešního časného rána a pátrala v inspektorových očích po nějaké reakci. Vyšetřovatelův pichlavý pohled však neprozrazoval, co si o tom všem myslí. Díval se na ni bez hnutí a ona mluvila.

Ne, mrtvou ženu blíže nezná, jistě, vždycky běhává touhle dobou. Vstává totiž velmi brzy a v práci je už od půl deváté.

„Nejprve jsem si myslela, že se tady zrovna natáčí nějaký film, nebo že jde o uměleckou instalaci. Že je mrtvá, jsem pochopila, až když jsem k ní přišla blíž.“

Valentina sklopila hlavu. Křečovitě sevřela prsty, bílé klouby prosvítaly tenkou kůží. Vzhlédla.

„A pak jsem zavolala na policii.“

Po odpovědi na otázku, jaké má povolání, se inspektor výsměšně pousmál a zopakoval slovo „svatební koordinátorka“, jako by si ho Valentina právě vymyslela.

„Ano. Od té doby, co v televizi běží ta svatební show, je zkrátka in mít vlastního svatebního koordinátora,“ dodala Valentina téměř omluvně. Uhladila si dlouhé hnědé vlasy, které měla svázané do culíku. Vyšetřovatel si ji prohlížel. Zdálo se, že ho v tu chvíli něco napadlo, protože ji začal provrtávat pohledem: „Ta mrtvá žena má na sobě svatební šaty.“

Valentina polkla. „Ale to přece neznamená, že ji znám.“ Pronesla to vystrašeněji, než zamýšlela.

Nezdálo se však, že by to na vyšetřovatele udělalo nějaký dojem. „A znáte ji?“

„Já… ani nevím. Připadá mi nějaká povědomá.“ Nejistě zvedla ruce do vzduchu.

„Odkud byste ji mohla znát?“

„Vážně nevím… Možná se mýlím.“

„Máte paměť na obličeje?“

„Ano. Obvykle ano.“

Co je to za podivné otázky? Zakroutila hlavou.

„Nejsem schopná jasně uvažovat. Najít mrtvolu je vážně zlý sen, člověka pak napadá všechno možné.“

„A co třeba?“

„Jak to myslíte?“

„Co vás třeba napadá?“

Valentina znovu zakroutila hlavou. „Nevím. Kladla jsem si otázku, proč se to muselo stát zrovna mně.“

Policista si dělal poznámky.

„Viděla jste tady ještě někoho?“

Valentina zakroutila hlavou. „Ne. Nikoho.“

„Běháváte tudy často?“

„Ne. Vlastně ano.“

„Tak ano, nebo ne?“

„Ano… Ano. Běhávám tudy třikrát týdně, vybírám si pokaždé stejnou trasu.“

Zdálo se, že vyšetřovatel přemýšlí.

„Možná to totiž nebyla náhoda, že jste tu mrtvou ženu našla zrovna vy.“

Chce ji snad vyprovokovat?

„To je zlý sen,“ zopakovala.

Kdyby jen tušila, že se jí dnes stane něco takového, zůstala by doma, nebo by aspoň běžela jinou trasou. V schönbrunnském zámeckém parku je spousta možností, kudy se dá běhat, třeba po Rustenallee a kolem Neptunovy fontány ke glorietě. Jenže i tak by na tu mrtvolu narazila. Pořád samé „kdyby“. Nebyl by život jednodušší, kdyby neexistoval podmiňovací způsob? Snažila se opět soustředit. Kručelo jí v břiše.

„Můžete jít. Vaše nacionále máme. Kdybychom měli ještě nějaké otázky, ozveme se vám. Nebo vás má někdo hodit domů?“

Valentina zakroutila hlavou. „Ne, díky, to je v pohodě.“ S úlevou vydechla.

V tu chvíli se vedle vrchního inspektora objevila mladá policistka a odtáhla ho stranou. Valentina se nehýbala z místa, jako by tušila, že se blíží katastrofa. Policistka podala vyšetřovateli nějaký průkaz a něco mu šeptala. Valentina sledovala, jak muž povytáhl obočí, a věděla, že konec vyslýchání je v nedohlednu.

Pak se k ní vyšetřovatel vrátil. „Říká vám něco jméno Daniela Meierová?“

„Daniela Meierová,“ zopakovala Valentina tiše. V Rakousku se přece miliony lidí jmenují Meier nebo Meierová. V tu chvíli jí to došlo a zbledla.

„Ta mrtvá žena je Daniela Meierová?“

Martin Stein přikývl. „Našli jsme její průkaz ve výstřihu.“

Valentina polkla. Kdo by zastrkával mrtvole občanku do výstřihu? Sněhurka. Vypadá jako Sněhurka, pomyslela si.

2 

RUDÉ RŮŽE 

„Copak se mi to doneslo?“

Tak už je to tady, napadlo Sarah Pauliovou.

Novinářka uzavřela sázku sama se sebou, jak dlouho bude trvat, než se Conny Soeová, reportérka z rubriky Prominenti, dozví o dárku, který dostala. Odhadovala to na půl hodiny – a vyhrála. V myšlenkách si uznale poklepala na rameno. Vídeň je zkrátka vesnice a Vídeňský posel náves. Kolegyně byla mistryní v odhalování utajovaných milostných pletek a tohle zavánělo prvotřídním románkem. Sarah hlasitě vzdychla a opřela se do křesla. Nechť hry započnou.

„Naše milá Sarah,“ pronesla Conny pobaveně. „Co na to říct?“

Conny a s ní i Gabi, Sařina kamarádka a současně sekretářka vydavatele Vídeňského posla, se opíraly o rám otevřených dveří kanceláře. Ani jedna z nich se očividně nemínila hnout z místa.

Conny měla lehoučké světle žluté šaty bez rukávů, které dokonale ladily s měděnou lví hřívou na hlavě. Náušnice se jí leskly jako ranní rosa na slunci a boty na vysokém podpatku měly samozřejmě stejnou barvu jako šaty. Gabi stála vedle ní v bílé halence, džínsech, modrých sandálech a s nehty na nohou nalakovanými na červeno. Obě naprosto nepokrytě zíraly na kytici, která stála na Sařině psacím stole ve velkém kbelíku naplněném až po okraj vodou, protože neměla vhodnou vázu. Mezi Conny a Gabi stála Sissi, Connin černý mopslík, a vší silou vrtěla zadkem. Bylo záhadou, z čeho má fenka radost, protože se nedívala ani na ženy, ani na kytici.

„Rudé růže,“ mínila Gabi a v tmavomodrých očích jí pobaveně zablýskalo. „Co na to říct?“ zopakovala Connina slova.

„To je fakt, co na to říct?“ pronesla stejným tónem Sarah a zatvářila se stejně překvapeně. „Holky, můžete to zopakovat klidně desetkrát. Stejně nevím, co mají ty růže znamenat.“

„Od Davida určitě nejsou,“ pronesla Conny nahlas to, co bylo nejspíše všem v redakci už dávno jasné.

„Ne, ty nejsou od Davida,“ potvrdila Sarah i tak. Samozřejmě se o tom v redakci Vídeňského posla mluvilo. Tlachalo by se o každé kolegyni, které by zásilková služba doručila obrovskou kytici. Jenže to, že květiny skončily zrovna v Sařině kanceláři, dělalo situaci ještě napínavější. Přece jenom je Sarah víc než jen obyčejná kolegyně. Žije s vydavatelem Vídeňského posla a David Gruber je v očích všech ostatních kolegyň úspěšný, a hlavně atraktivní muž. Jenže David by Sarah takhle obří kytici dal spíše o samotě a mezi čtyřma očima, než aby ji posílal po kurýrovi na kole a v cyklistických kalhotách, a ještě přede všemi. Spíš to nasvědčovalo teorii, že má Sarah tajného ctitele.

„Poslouchejte, vy dvě, copak nemáte nic lepšího na práci? Neměla ses náhodou už dávno zajímat o Romy? Udílení cen bude za chvíli. Po městě se poflakuje určitě spousta prominentů, kteří by to chtěli okomentovat. Kdo je vlastně letos nominovaný?“ Snažila se změnit téma a věděla, že Conny si udílení ceny za televizní a filmovou tvorbu nenechá ujít, i když ji organizuje konkurenční časopis. Conny dostává každý rok pozvánku na vídeňský Hofburg, kde se Romy uděluje. Konkurence sem, konkurence tam. A Connina rubrika pak ve Vídeňském poslovi pokaždé informuje o vítězích. Mezitím byla dokončena také kompletní rekonstrukce tamního Muzea císařovny Sissi, které rozsáhle poškodil atentát spáchaný ručním granátem.

„A tebe, Gabi,“ obrátila se Sarah na kamarádku, „tebe už David určitě postrádá. Takže bylo fajn vás vidět, dámy, ale teď odchod. Ciao.“

Gabi a Conny si rychle vyměnily pohled, zahihňaly se, odlepily se současně od rámu dveří a přistoupily blíž.

„Momentálně nemám nic na práci. Už jsem uvažovala i o tom, že si uklidním psací stůl,“ pronesla Conny tónem, jako by šlo o úkol, který absolutně nelze zvládnout.

Sarah znovu vzdychla, tentokrát teatrálně.

„Musí jich být přinejmenším sto,“ zkonstatovala Gabi.

„Devadesát devět,“ odvětila Sarah.

„Proč zrovna tolik?“ divila se Conny. Sarah na ní poznala, že ji tohle téma zajímá jen hypoteticky. Conny se uvelebila v křesle pro návštěvy a naznačila pohybem ruky, aby si Gabi sedla na druhou židli. Ta poslechla a Sarah pochopila, že tohle bude na dlouho.

„Protože květiny se vždycky dávají v lichém počtu. Sudý počet je špatné znamení.“

„Nesmysl,“ oponovala Conny. „Vesmír ti určitě nepošle špatnou energii jen proto, že máš v kýblu sto růží. Na první pohled v tom stejně není rozdíl.“

„Ale je,“ odporovala Sarah. „Lichý počet se zkrátka lépe aranžuje. Jedna kytka vypadá ve váze lépe než dvě. A tři zase lépe než čtyři.“

„Když myslíš. Ale to nevykládej nám, nýbrž svému milenci.“

„Nemám žádného milence.“

„Tak ctitele.“

„Ani ctitele.“

„I tak mu to řekni.“

„Já žádného ne…“

„Nezlob se na mě, ale nějaký chlápek ti pošle skoro sto růží, a ty tvrdíš, že tě nezbožňuje? To zní, jako by Meg Ryan v Samotáři v Seattlu chtěla Tomu Hanksovi ukázat jen výhled z Empire State Building.“

Sarah zvedla na obranu ruce. „Dobrá, dobrá, rozumím.“

„Ať už je to, jak chce,“ vmísila se do hovoru Gabi, „ta kytice je fakt něco. Někdo za ni vyklopil hromadu peněz. Pokud to ovšem není pěstitel růží.“

„A proč?“

„Protože toho by ta kytice přece tolik nestála.“

„Pěstitel růží,“ zopakovala Conny, jako by jí právě došlo, kdo by se za dárkem mohl skrývat.

„Pojď sem, Sissi,“ požádala Sarah mopslíka, který se k ní radostně přibatolil. „Vůbec ty dvě neposlouchej.“ Poškrábala psa za ušima. „Přeskočilo jim, a proto mají takové hloupé nápady. My dva jsme tady v místnosti jediní, kdo mají rozum, a víme, že ty dvě plácají samé nesmysly, nemám pravdu?“

Pes zavrtěl ocasem.

V tu chvíli jako by Conny něco napadlo. „Devětadevadesát růží, no jasně. Ty jsi přece jednou napsala ten článek o významu růží, nebylo tam něco s číslem 99?“

Sarah přestala Sissi škrábat.

„Ty čteš moje články?“

„O tomhle už jsme se přece bavily,“ namítla Conny.

„Jo, čtu je. Ale jen když se příšerně nudím.“

Fenka se odšourala pod psací stůl. Sarah demonstrativně pohlédla na obrazovku. Na tohle nemínila odpovídat, protože by jen přilévala oleje do ohně. Místo toho přelétla první dvě věty článku, na kterém pracovala, než se jí ty dvě bez ohlášení vecpaly do kanceláře. Šlo v něm o svatební zvyky. Odkud pocházejí, jaký mají význam… Vídeňský posel plánoval zvláštní přílohu o sňatcích. Sarah má psát o tradicích a rituálech.

„Vidíte přece, že pracuju, ne?“

„Tak už to vyklop,“ naléhala na ni už i Gabi.

„A co mám říct?“ zeptala se Sarah nevinně.

„Nedělej, jako bys neslyšela mou otázku,“ zabručela Conny.

Sarah se opřela do křesla. „Tak dobrá. Devadesát devět růží znamená…“ udělala uměleckou pauzu, protože tušila, jaká bude reakce obou kamarádek, „lásku na celý život.“

„Tak vidíš,“ zvolala vítězně Conny. „A prý že se devadesát devět růží ve váze lépe aranžuje. Tak mě napadá – nepodváděla Afrodita svého manžela Aréa s Adonisem? A Arés pak svého soka ve vzteku zabil, ne?“

„Proč tě teď napadla Afrodita?“

„David Gruber a jeho sok. Tohle už jsme tu taky jednou měli,“ narážela Conny na údajný poměr mezi policejním inspektorem Steinem a jejich zavražděnou kolegyní Hilde Jahnovou, která v té době chodila s vydavatelem Vídeňského posla.

„A co Afrodita a růže?“ naléhala Gabi.

„Cestou ke smrtelnému loži svého milého šlápla Afrodita na růžové trny. Její krev zbarvila růže do ruda. Proto symbolizuje bílá růže čistou lásku a rudá růže touhu a vášeň,“ vysvětlovala Sarah. „Ale pořád ještě nechápu, jak to spolu souvisí.“

Conny se ušklíbla. „Tak už to jméno konečně vyklop. No tak, Sarah, nám to přece můžeš říct. Zůstane to mezi námi.“

Sarah se chtě nechtě hlasitě zasmála. „Jistě, Conny. Ty nevyzradíš žádné tajemství. Přinejmenším do té doby, než ho někomu vytroubíš…“

„Tak kdo to je?“ nedala se odradit Conny.

„Nevím. Vážně.“

„Copak tam nebyla žádná vizitka?“ divila se Gabi.

„Byla.“

„Proč to z tebe leze jak z chlupaté deky?“ vyhrkla Conny netrpělivě. Zamávala prsty ve vzduchu, což mělo znamenat něco jako: naval to sem.

Sarah jí po stole poslala kartičku. Na přední straně byl vyobrazen zámek Schönbrunn. „Nejsem z toho moc chytrá.“

Conny kartičku otevřela. „S velkou oddaností váš největší fanoušek Jacob,“ četla nahlas. „Jacob s c, jak vznešené.“ S vizitkou v ruce vzhlédla.

„Tomu ty říkáš, že z toho nejsi moc chytrá?“ Vrhla pohled nejprve na růže a potom na Gabi. „Myslím, že do naší Sarah se seriózně zamiloval fanoušek těch jejích čarodějnických stránek.“

Sařin týdenní sloupeček na téma pověr ve víkendové příloze Vídeňského posla všichni v redakci interně označovali jako čarodějnické stránky. Sarah to nevadilo. Byla na to zvyklá. Stejně jako byla zvyklá na to, že jí obdivovatelé jejích článků posílali poštou malé pozornosti. Ale zatím se všechny dárky vztahovaly k tématu. Rudé růže jí ještě nikdy nikdo nedal. Sarah předpokládala, že odesílatel symboliku rudých růží znal. Ale protože nevěděla, co za tím vězí, rozhodla se, že bude kytici ignorovat.

„Znáš nějakého Jacoba?“

„Zatraceně, Conny, ne, neznám žádného Jacoba. A ne, nemám s nikým poměr. Je to snad genetická úchylka, nebo nemoc z povolání, že hned za vším vidíš milostné pletky?“

„To je zvláštní,“ uvažovala reportérka rubriky Prominenti a přešla Sařinu otázku. „Já znám rovnou tři muže toho jména. A ty, Gabi?“

„Dva.“

„Fajn.“ Sarah zvedla ruce. „Tak mi každá dejte jednoho, pak budu znát taky dva, a budeme všechny šťastné.“

„Poslechni, co nedávno chtěl ten chlápek z Panoramy?“ zeptala se Gabi.

„Kterého jsi údajně neznala,“ vzpomněla si Conny.

„Přesně tak. Ten hezký bankovní úředník,“ pokračovala Gabi a zdůraznila slovo bankovní. „Jak že se to jmenoval?“

Minulý týden byly společně v restauraci Panorama. Sařin bratr Chris tam pracuje jako barman a vydělává si tak na studium medicíny. David s nimi ten večer nebyl. Bankovní úředník se Sarah flirtoval a pozval ji na drink, protože si myslel, že přišla bez doprovodu. Sarah mu však vysvětlila, jak se věci mají, a společně s Gabi a Conny s ním následně strávily opravdu příjemný večer.

„Nejmenoval se Jacob,“ pronesla Sarah důrazně.

„Možná je Jacob pseudonym,“ ušklíbla se Conny. Sarah zavřela oči. „Conny, prosím tě.“

„Ať už za tím vězí kdokoli, doufám, že zůstane jen u květin. Co kdyby chtěl víc?“ Conny pronesla větu tak vážně, že to Sarah málem vyděsilo.

„Upřímně řečeno, o tom jsem ještě nepřemýšlela.“

„Conny má pravdu,“ sdílela Gabi její obavy. „Někteří obdivovatelé neznají hranice, však víš.“

„Holky, prosím vás,“ naléhala Sarah. „Nejsem přece žádná hvězda, na kterou se lepí stalkeři. Dostala jsem jenom kytku, nic víc. Tak z toho nedělejte celostátní aféru.“

„A nekvetou náhodou růže až v létě?“ zamyslela se Gabi. „Kde jich tolik v tuhle roční dobu sehnal?“

„Máš pravdu. To mě vůbec nenapadlo,“ uvažovala i Conny.

Jenom to ne, to už stačí, blesklo hlavou Sarah.

„No jasně, ty jsou stoprocentně ze skleníku v Nizozemí nebo Bolívii,“ usoudila Sarah nervózně. „Poslouchejte,“ ukázala na obrazovku, „vážně už musím zase něco dělat.“

Kolegyně se pomaloučku zvedaly.

„Ale řekneš nám, když se ti ozve, nebo když pošle další kytici, slibuješ?“ nedala se odbýt Gabi.

„Samozřejmě,“ pronesla tónem, který prozrazoval, že by to neudělala ani náhodou. „Jestli přijde další kytka, vím jistě, že se to do pár minut dozví celá redakce.“

Když Gabi a Conny konečně vypluly z kanceláře, snažila se Sarah opět soustředit na článek o svatebních zvycích. Zatímco psala o družičkách a o tom, že se snažily zachytávat pohledy zlého ducha, který chtěl nevěstě ublížit, v myšlenkách se vrátila k rudým růžím.

Co když jich přece jenom byl sudý počet? Sarah přepadl nedobrý pocit.

Takže se kolegyním nakonec podařilo v ní vyvolat nejistotu. Nervózně vstala, obešla psací stůl, klekla si a pustila se do počítání.

Za chvíli věděla, že v kyblíku je sto osm růží.

3 

NESROVNALOSTI 

Mladá žena, podle všeho sekretářka, položila na stůl konvici s kávou a dva šálky.

„Díky.“ Martin Stein jí pokývl, že může odejít. Pak odsunul židli od psacího stolu a vybídl Valentinu, aby se na ni posadila.

Když vyšlo najevo, že Valentina oběť zná, odjeli ze Schönbrunnu rovnou na policejní prezídium. Navíc se na místo nálezu začali trousit další a další novináři, což vrchního vyšetřovatele očividně znervózňovalo.

Valentina si sedla na volnou židli.

„Takže, paní Maceková. Vy tedy víte, kdo je Daniela Meierová,“ začal Stein, a zatímco shrnoval veškerá fakta, usadil se na židli naproti psacímu stolu. Valentina se podívala na velké nástěnné hodiny. Bylo už deset. Za dvě hodiny má společně s Ruth Neubergovou schůzku.

„Nejpozději o půl dvanácté musím být v kanceláři,“ poznamenala. „Jeden mladý pár přijde na první konzultaci. Stihnu to? Musím se totiž ještě předtím stavit doma.“

„Proč jste nám neřekla rovnou, že tu mrtvou ženu znáte?“

„Nepoznala jsem ji. Akorát mi připadala povědomá. To je rozdíl. Ani jsem ji neznala osobně. Jen z fotek. Když tu schůzku nebudu stíhat, musím zavolat spolumajitelce. Vlastníme agenturu napůl. Určitě už si dělá starosti.“

„Proč jste nepoznala hned, že jde o Danielu Meierovou?“ položil jí vyšetřovatel stejnou otázku, akorát ji trochu přeformuloval.

Nalil oběma kávu a podal Valentině šálek.

„Vy mě neposloucháte? Musím si nutně zavolat do agentury.“

Vrchní vyšetřovatel odložil šálek a opřel se do židle.

„Tak si zavolejte.“ Pronesl to lhostejně, ale přivřené oči prozrazovaly, že je soustředěný a nespouští ji z očí.

„Stihnu to do půl dvanácté?“

„Pokud mi povíte všechno, co potřebuji vědět, tak nejspíše ano.“

Valentina zavolala Ruth, že přijde do kanceláře později, ale že to na úvodní schůzku nejspíše stihne. Když telefonovala, Stein na ni upřeně hleděl. Srdce jí bušilo. A přitom nic špatného neudělala. Proč si připadá, jako by ji načapali při něčem zakázaném? Musí rozhovor s Ruth zkrátit a uklidnit ji, že jí na všechny otázky později odpoví. Když stiskla červené tlačítko na mobilním telefonu, Martin Stein se k ní znovu předklonil.

„Tak co?“

„Daniela Meierová byla naší zákaznicí. Vlastně…“ odkašlala si, podala si šálek a otáčela ho v ruce. „Vlastně ne tak docela. Ale tak nějak byla.“

„Jak to myslíte?“

„Byla naší zákaznicí, ale vlastně ne tak docela,“ zopakovala Valentina a napila se kávy.

„Takže byla, ale vlastně ne tak docela? Jak tomu mám rozumět?“

„To je dlouhý příběh.“

Martin Stein zkřížil ruce na prsou. „Jen do toho. Na rozdíl od vás mám totiž spoustu času.“

Valentina tiše vzdychla.

„Ještě před šesti lety pracovala Ruth na volné noze jako event manager pro jednu firmu,“ začala, „a já jsem byla zaměstnaná jako grafička v jedné reklamní agentuře.“

„Jak dlouho se s paní Neubergovou znáte?“

„Sedm nebo osm let. Přesně to nedokážu říct.“

„Kde jste se seznámily?“

„Je to důležité?“

„V tuhle chvíli je důležité všechno.“

„Na prezentaci produktu jednoho zákazníka naší reklamky. Ruth si tehdy objednali jako organizátorku celé akce a já jsem měla na starosti návrh obalů. S Ruth jsme si od první chvíle dobře rozuměly a taky se nám spolu dobře pracovalo. Pak se z nás staly kamarádky.“

Valentina začala na židli nervózně poposedávat. Ve Steinově přítomnosti se necítila dobře.

„Jednoho dne mě Ruth poprosila, abych pro ni vytvořila pozvánky na svatbu jedné její dobré kamarádky. Nešlo o nic oficiálního, jen soukromě. Udělala jsem to. Nevěděla jsem, pro koho ty pozvánky jsou, protože Ruth se zmiňovala jen o dobré kamarádce, které chce pomoct s přípravami. Svatba měla být tematicky zaměřená a podle toho jsem měla udělat ty pozvánky.“

„O jaké svatební téma šlo?“ Valentina polkla.

„Sněhurka.“

Martin Stein si udělal poznámku. „A vy jste se nezeptala, jak se ta dobrá kamarádka vaší kamarádky jmenuje?“

„Samozřejmě, že jsem to chtěla vědět. Jenže Ruth mi to odmítala prozradit. Řekla mi jen, že ta kamarádka je vysoce postavená a že nechce, abych to věděla, protože by to mohlo mít vliv na mou kreativitu. A tak jsem to nechala být, tak důležité to pro mě zase nebylo.“

Valentina zamlčela, že Meierová byla poměrně komplikovaná zákaznice. Proti každému návrhu tehdy neustále něco namítala. Všechno věděla lépe. A nešlo jen o pozvánky a vizitky na stůl, ale taky o dort, o místo svatby… Vlastně vrtala do všeho, jak se Valentina později dozvěděla.

„Kdy jste zjistila, že jste ty návrhy dělala pro Danielu Meierovou?“

„Mnohem později. Vlastně až krátce poté, co zmizela.“

„Jak je to možné? Její jméno snad nestálo na pozvánkách?“

„Moje návrhy se jí nelíbily,“ přiznala Valentina. „Ruth jednoho dne vyrukovala s tím, že kamarádka si chce nakonec pozvánky udělat sama. A tím to pro mě zhaslo.“

„Copak vás to nenaštvalo?“

„Ale jistě, samozřejmě mě to pěkně dožralo. Ale když mi Ruth přinesla honorář…“ Odmlčela se a vrhla na vyšetřovatele vyděšený pohled.

„Nebojte se. Nejsem z hospodářské kriminálky ani z finančního úřadu,“ vysvětlil si správně její výraz. „Jen klidně povídejte dál.“

„To je všechno.“

Valentina civěla do zdi za Steinem a pak upřela pohled na skvrnku na bílé omítce.

„Několik týdnů předtím, než zmizela, jí Ruth přinesla svatební šaty na vyzkoušení.“ Valentina odvrátila zrak od flíčku na zdi a znovu se podívala na vyšetřovatele, který seděl naproti ní a pozorně ji poslouchal. „Podle všeho neměla předtím vůbec čas si nějaké vybrat.“

„Pamatujete si ještě, kolik šatů měla na zkoušku k dispozici?“

Valentina chvíli počítala. „Ne. Na to se musíte zeptat Ruth Neubergové.“

Vyšetřovatel si opět něco poznačil.

„Žádné se jí nelíbily.“ Stein vzhlédl. „Cože?“

„Ty šaty. Nelíbily se jí ani jedny šaty, které Ruth přinesla. A tak je Ruth zase odnesla a místo nich přinesla jiné. Pokud si dobře vzpomínám, pokračovalo to takhle ještě dva nebo tři dny, než si konečně jedny vybrala. Irene jí je ale stejně musela zužovat.“

„Šlo o stejné šaty, které měla ta mrtvá dnes ráno na sobě?“ zeptal se Stein.

„Myslím, že ano, ale přesně to nedokážu říct. Ty šaty jsem totiž nikdy neviděla. Někdo je Irene ukradl ze svatebního salonu. Irene Bucherové,“ vysvětlovala Valentina.

„Má svatební salon ve třetím obvodu a určitě bude vědět, jestli šlo o stejné šaty. V každém případě je někdo sebral poté, co Daniela Meierová zmizela.“

Stein si znovu něco napsal. Valentina chvíli mlčela.

„Ruth šaty po zkoušce pokaždé okamžitě odnesla k Irene,“ vysvětlovala, „protože Felix, jako ženich, šaty nesměl před svatbou vidět. Přináší to neštěstí.“

„To už jsem někde slyšel,“ zabručel vyšetřovatel.

„Zbytek jistě znáte. Daniela Meierová jako by se tehdy do země propadla. Hledali ji, ale nikdo už ji nikdy nenašel.“

„Až dnes,“ poznamenal Stein.

„Až dnes,“ zopakovala Valentina bezbarvým hlasem.

„A to všechno se stalo před pěti lety?“

„Ano, jak už jsem říkala. Pozvánky jsem navrhovala samozřejmě dávno předtím.“

Stein si rychle projel poznámky. „Asi rok předtím. Souhlasí to?“

Valentina přikývla. „Tak nějak.“

„Předtím jste tvrdila, že to zkoušení proběhlo o několik týdnů dřív. Nemohla byste to trochu upřesnit? Čtyři, pět, nebo šest týdnů předtím?“

„To už si bohužel nevybavím. Zeptejte se Ruth. Možná má kalendář schůzek ještě někde schovaný. Copak je to vážně tak důležité?“

„V tuto chvíli je důležité všechno.“

„To už jste říkal,“ odfrkla Valentina.

„A po zmizení paní Meierové jste s paní…“ krátce pohlédl do poznámkového bloku, „Neubergovou založily tu agenturu?“

„Ano.“

„Bezprostředně poté?“

„Hned ne. Asi půl roku nato. Začaly nám chodit poptávky…“ Pohlédla na Martina Steina, jako by se za to měla omluvit. „Ještě chvíli jsem pracovala v reklamní agentuře. Ale pak už mi dvě práce začaly přerůstat přes hlavu, tak jsem dala v agentuře výpověď.“

„A to mi tady chcete se vší vážností tvrdit, že jste dnes ráno nepoznala svou zákaznici?“ naléhal znovu vyšetřovatel.

„Vždyť jsem vám to už vysvětlila. Tehdy jsem ještě nevěděla, pro koho pracuji. S Danielou Meierovou jsem se nikdy nesetkala tváří v tvář. Ruth mi ukázala její fotky až mnohem později.“

Valentina viděla její fotografie také u Felixe. Daniela a Felix ve Florencii na romantické večeři. Na ostrově Lido v Benátkách. Daniela v plavkách na lehátku. Žádostivé pohledy do objektivu. Daniela jako modelka na molu při propagaci pleťového krému. Její umělý úsměv, na jehož vykouzlení jí stačila jen trocha mimických svalů, takže se předstíraná srdečnost nikdy neodrazila v očích. A přesto neměly všechny tyhle momentky nic společného s tím, co zbylo z člověka, s tím ztuhlým tělem a propadlými tvářemi dnes v parku.

„Všechno to organizovala Ruth. Tehdy měla jít Daniele i za družičku.“ Valentině vstoupily slzy do očí. „To, že je Daniela mrtvá, Ruth asi…. Já jen doufám, že kvůli tomu neztratí půdu pod nohama.“

„Jak to myslíte?“

„Ruth tehdy docela dlouho trvalo, než začala zase tak nějak fungovat, když… A teď tohle.“ Valentina se odmlčela.

„To všechno ale pořád ještě nevysvětluje, proč jste Danielu Meierovou nepoznala.“

Stein vysunul přihrádku psacího stolu a podal Valentině kapesník.

Otřela si slzy a vysmrkala se. Držela kapesník oběma rukama, a když mluvila, celý ho zmuchlala. „Vždyť už jsem vám to říkala. Danielu Meierovou jsem neznala.“

Doufala, že tím bude rozhovor definitivně u konce, a odmlčela se. Avšak vyšetřovatel ji pohledem vyzval, aby pokračovala.

„Nápad založit svatební agenturu jsme s Ruth dostaly až později.“

Kolikrát to bude muset ještě vysvětlovat?

„Daniela Meierová nebyla moje kamarádka, ale Ruthina. Vím jen, že se z ní rok před plánovanou svatbou stala Miss Austria. A že to byl vlastní začátek její kariéry v modelingu. Předtím dělala jen menší věci. Pak jí termínový kalendář doslova praskal ve švech. Stala se z ní vyhledávaná modelka. Proto Ruth převzala prakticky celou organizaci svatby. Přece jen byla její první družička.“

„Copak mělo být víc družiček?“

Valentina žmoulala kapesník v rukou. „Pokud si dobře vzpomínám, byly čtyři. Ruth se mi o tom jednou mimochodem zmínila. Ale jestli chcete vědět víc, zeptejte se jí sám.“

Bože, jak dlouho tohle vyptávání ještě potrvá?

„To taky uděláme, paní Maceková. Přestože se Daniela Meierová stala Miss Austria a vyhledávanou modelkou, vy jste dnes ráno její obličej nepoznala.“

Už je to tady zase. Valentina chtěla nervózně obrátit oči v sloup, ale neudělala to. Otázky, které se neustále opakovaly, jí připadaly čím dál víc jako nějaká výčitka: Víš víc, než přiznáváš…

„Takže – její fotografie se objevovaly v časopisech a magazínech o módě, a později, když byla pohřešovaná, zase ve všech novinách a v televizi. A vy mi tady opravdu chcete tvrdit, že jste ji nepoznala?“

Valentinino tělo se napnulo. Copak se tady vážně točí v kruhu? Musí dávat hodně pozor, aby se do toho nezamotala.

Zhluboka se nadechla a odpověděla: „Jasně, že jsem ji znala z médií. Vždyť jsem se vám zmínila, že mi dnes ráno připadala povědomá, jen jsem prostě nepřišla na to, že je to Daniela Meierová. Byla jsem v naprostém šoku z toho, že jsem našla mrtvolu, a nikdy by mě nenapadlo, že bych ji i znala.“

Valentina na hlavním vyšetřovateli viděla, že jí nevěří ani slovo, ale že je spíše přesvědčený o tom, že má Valentina se smrtí té ženy něco společného. Připadala si jako školačka. Jako by byla v jedné z těch nenáviděných hodin matematiky, hloupá a vydaná učiteli napospas.

„Paní Maceková,“ začal Stein znovu, „jak si vysvětlujete, že se mrtvola paní Meierové objevila zrovna pět let po zmizení?“

Valentina pokrčila téměř neznatelně rameny a sklonila hlavu. Tak už je to tady. Bude muset s pravdou ven. Ještě by ji ten polda mohl začít fakt podezírat. „Možná to souvisí s tím, že se Felix Beermann chystá znovu oženit.“ Konečně vyslovila to, co už ji nějakou chvíli pálilo na jazyku. „Felix Beermann se bude znovu ženit.“

„Kdy?“ zeptal se Stein a pozorně na ni pohlédl.

„Za dva týdny. V Schönbrunnu.“

„A koho si bere?“

Valentina si byla jistá, že vyšetřovatel odpověď zná.

„Mě.“

4 

ZNÁMKY ŽIVOTA 

„Pištivrátek žije v lese a sedí na vozíku,“ zamumlal a z krku se mu vydral chraplavý smích. K uším mu doléhalo ptačí cvrlikání. Potřebuje klid, naprostý klid. Proto zavřel okno. Na stole ještě pořád ležela tmavomodrá krabice od bot. Podle toho, jak byla veliká, v ní kdysi nejspíš byly dámské boty. Teď byla až po okraj plná dopisů, kterým se teď bude moct konečně pořádně věnovat, i kdyby to trvalo sebedéle. Musejí jich být stovky. Jeden dopis denně. Po pěti letech věznění to dělá celkem… Zakroutil hlavou, jako by chtěl myšlenku odehnat. Raději to ani nebude počítat, protože by ho to akorát sklíčilo. Kromě toho už to není důležité. Vzdal to. Po pěti letech naděje to nakonec přece jenom musel vzdát.

V ústech měl sucho. Odzátkoval láhev vína, podal si sklenici a nalil si.

Pak se pustil do čtení.

Milý Felixi, 

první den jsem jen seděla a kladla si otázku, proč k tomu došlo. Proč se to muselo stát zrovna mně? Vždyť jsem nikomu nic neudělala. To není fér.

Dnes jsem se tady trochu porozhlédla a v jedné přihrádce jsem objevila spoustu dopisního papíru. Samozřejmě s motivem Sněhurky. Je to naprosto šílené, ale někdo mě očividně vězní v domku pro malé holky. Mám za to, že únosci chtějí, abych ti psala dopisy. K čemu by tady jinak byla ta spousta papírů? Chtějí, abys věděl, že jsem naživu, abys zaplatil výkupné. Je to tak. Proto ti teď každý den napíšu dopis, dokud nebudu na svobodě. Dokud se zase neshledáme.

Mám tady televizi. Dnes ve zprávách říkali, že mě hledá policie. Je vážně zvláštní, když člověk vidí, že se o něm mluví v televizi. Ukazovali spoustu mých fotek a samozřejmě taky snímky ze show Miss Austria. Ale nejspíš jsi to viděl taky. Nemám tušení, jestli policie hledá „na správném místě“.

Na tohle se redaktorka zeptala policejního tiskového mluvčího: „Jste si jistý, že hledáte na správném místě?“

Paní Meierová jako by se propadla do země, odpověděl. A že prý se logicky začne pátrat tam, kde byla spatřena naposledy, tedy v Pallaviciniho paláci na Josefském náměstí ve Vnitřním Městě, kde byla na party…

Kdyby jen redaktorka věděla, že v tomhle má policejní mluvčí pravdu: vážně jsem se propadla do země. Můj úkryt se nachází pod povrchem, možná je to sklep. V každém případě jsou tu tři zamřížovaná okna, a když se přes ně podívám, zahlédnu kousíček nebe. Jinak vidím jen nekonečnou šedou zeď. Možná je to nějaká větrací šachta, protože nad ní je podle všeho ještě ochranná mříž. Tebe jsem taky viděla v televizi, Felixi. Po tom rozhovoru jsem strašně plakala. Povídal jsi, že zaplatíš jakoukoli částku, jen když se ti vrátím.

Vím, že jsi nechtěl, abych chodila na tu party do Pallaviciniho paláce, ale abych zůstala s tebou. Že prý jsou ti tyhle akce proti srsti, a tak jako tak to není nic pro mě. A že se stejně přivdám do jiných kruhů. „Až jednou budeme svoji…“ tohle jsi mi ještě řekl, než ses vyřítil z pokoje celý vzteky bez sebe. Než jsem odešla, už jsme se neviděli. Tak strašně mě to teď mrzí. Na party jsem to probírala s Irene. A taky jsme se bavily o tom, že tohle je moje poslední akce. A že si na ten samotářský život s tebou přece jenom nějak zvyknu. Protože si to moc přeješ. Zeptej se Irene, jestli mi nevěříš.

Mí únosci – možná je jen jeden, opravdu nevím – se mnou nezacházejí špatně. Jednou týdně mi otvorem ve dveřích přistrčí jídlo, někdy i něco ke čtení, noviny nebo časopisy.

Zítra tenhle dopis prostrčím otvorem a budu věřit, že ho taky opravdu dostaneš. Že ti ho doručí.

Doufám, že se zase brzy uvidíme. Mám strach, Felixi.

Miluji tě. Daniela 

Dopis znovu poskládal a zastrčil ho do obálky. Pak se opřel do židle, řádně upil vína a nechal na sebe jeho slova působit.

Po nějaké době vstal a uložil psaní do krabice od bot.

Postupně vyprázdnil láhev vína a tu ho napadlo, jak by mohl korespondenci zpeněžit.

Po další lahvi a dvou šálcích kávy byl plán hotov.

5 

MODELČINA SMRT 

Automaty byly v redakcích jednou z nezbytných podmínek k životu, poněvadž plnily hned několik funkcí současně: byla to komunikační centra, místa výměny informací a výdejny zoufale špatné kávy.

Ve Vídeňském poslovi už automat nestál na chodbě, nýbrž v kuchyňce, takže popíjení kávy o přestávkách bylo mnohem pohodlnější. Ať už sem člověk zavítal v kteroukoli hodinu, u velkého stolu se vždycky našlo volné místo, pokaždé tu seděli tak dva nebo tři lidé a tlachali u kávy. Tahle spontánní setkání byla často inspirativní, zábavná a působila jako dokonalá vzpruha. Ovšem tomu, kdo hledal klid mimo zdi své kanceláře, za daných okolností hrozilo, že ho tato situace zaskočí.

Sarah, která měla už několik dní pocit, že se o ni pokouší chřipka, a snažila se udržet na nohou šumivým aspirinem, zamířila do kuchyňky pro sklenici vody. V kanceláři sice měla hrnky na čaj, ale pokud k sobě byla upřímná, byla strašně zvědavá, jestli už zbytek osazenstva přetřásá obrovskou kytici, kterou dostala od neznámého ctitele. V duchu už se připravovala na úšklebky a ironické poznámky, ale v kuchyni bylo výjimečně téměř prázdno. Vedle automatu na kávu stála jen Patricia Franzová. V jedné ruce držela plastikový kelímek a palcem druhé ruky přejížděla po obrazovce chytrého telefonu. Rukávy od svetru měla tak dlouhé, že jí vykukovaly jen konečky prstů. Zrzavé vlasy jí zakrývaly tvář a Sarah připadalo, že si přeje být neviditelnou.

„Tak co je nového u vás v rubrice Panorama?“ vyzvídala Sarah.