Volker Kutscher

Olympia

Originální název: Olympia,

vydáno u Piper Verlag GmbH, München/Berlin,

Germany 2020

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2020 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Translation © Tomáš Butala, 2021

Cover design © Rudolf Linn, Cologne

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9927-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9928-7 (mobi)

The fact is that some of us went to Berlin with the mistaken idea that we were going to watch or take part in a sports meeting; instead we’re treated to a piece of political propaganda.

ARTHUR GODFREY KILNER BROWN,

BRITSKÝ ATLET A OLYMPIJSKÝ VÍTĚZ Z ROKU 1936

PROLOG

Čtvrtek 29. dubna 1937

V tomto městě to kouřilo ze země všude, z každého kanálového poklopu, z každé vtokové mříže, z každé kašny. Nejhustší mračna páry stoupala před hotelem Rose, jehož balkóny směřovaly přímo na náměstí Kochbrunnenplatz. I v samotném atriu grandhotelu, který, stejně jako většina wiesbadenských domů, už zažil lepší časy, vzlínala z podzemí pára a mlha.

Dodávka dotzheimského vinařství Jacoby projela oblakem páry a zastavila před vstupem do sklepa. Someliér už čekal u schodiště a jeho profesionálně elegantní zevnějšek ostře kontrastoval s výrazem jeho obličeje.

„No konečně, to je dost, že jste tady! Dochází nám ryzlink, to máme nechat hosty na suchu? Pohněte přece kostrou!“

Muž za volantem dodávky si s klidem zapálil cigaretu. Beze slova seskočil ze sedadla, obešel vůz a otevřel zadní dveře.

Someliéra hotelu Rose už nějakou dobu znal a věděl, jak s ním jednat: nebrat jeho rozčilování vůbec na vědomí. S gastronomy a obchodníky s vínem, s nimiž přicházel denně do styku, jednat uměl, ale jinak tady ve městě skoro nikoho neznal – jen svého domovníka, svého šéfa a těch pár kolegů. To bylo všechno, žádní přátelé, žádné místo u stolu štamgastů ani žádný milostný poměr. Lidem jako on se říkalo samotáři.

Občas ho napadlo, jestli tomu tak bývalo vždycky, nebo až od toho dne několik týdnů po olympiádě, která mu změnila život, kdy si starému Jacobymu řekl o práci.

Heinrich Jacoby seděl za svým psacím stolem jako ostražitý výr a přes okraj brýlí si ho měřil.

„Takže vy jste Kessler…“

„Kessler. Ano, pane. Wilhelm Kessler.“

„Narozený v Neuwiedu?“

„Ano, pane.“

„Svobodný.“

„Ano, pane.“

„Jezdil jste pro firmu Wittkamp, jak vidím…“

„Ano, pane. V okolí Kolína.“

„A taky jste sloužil.“

„Ano, pane.“

„Nic ve zlém, ale to je na vás dodnes poznat, pane Kesslere. Ano, pane!“

O jedno zasmání a jeden stisk ruky později mu začal nový život. Sám by si takový život nevybral, ale komu bylo tohle dopřáno, obzvlášť v téhle době? Mohl být rád, že ještě nějaký život vůbec má.

Natáhl si ošoupané kožené rukavice, popadl první dvě bedny ryzlinku Dotzheimer Judenkirch a mlčky snášel bednu za bednou do vinného sklepa, zatímco someliér stál ve dvoře a udílel mu nadbytečné instrukce. Konečně byla složena poslední bedna vína, poslední pro hotel Rose, poslední pro tento den. Nechal si potvrdit dodací list a nastoupil do kabiny.

Bylo už trochu pozdě. V podstatě s tím nemíval problém, protože pevně daný konec pracovní doby v tomto zaměstnání beztak neexistoval. Ale když už nestihl ani večerní představení, pak na svůj osud přece jen trochu žehral. Tu a tam zajít na film, to byl jediný luxus, který si od doby, co vedl nenápadný život v tomto ospalém městě, dopřával. Aby mohl mít na půldruhé hodiny pocit, že patří k nim, k lidem, kteří spolu s ním seděli v temném sále, třebaže to nebyla pravda.

To byla cena za přežití: neměl už žádný život, tedy přinejmenším to nebyl šťastný život. Ale měl ho vůbec někdy? Míval ženu, ženu, s níž chtěl dokonce založit rodinu, ale zůstalo jen u přání. A jediná věc, která mu pomáhala snášet tuto bezútěšnou existenci, byla naděje, že se s ní jednoho dne shledá. Chvílemi byla touha po jeho starém životě, ačkoliv rozhodně nebýval dokonalý, tak velká, že ji sotva snášel.

Jenže to už byla minulost, s tím se smířil. I kdyby se doba měla zase změnit k lepšímu, nic už nebude takové, jako to bývalo předtím.

Hnal dodávku bez dalších oklik na západní konec Wiesbadenu a zaparkoval pod lampou před svým domem. Otevřel zadní dveře a podivil se, nakolik si zvykl na toho člověka, jehož odraz se mihl v okénku dveří. Manšestrové kalhoty, kožená bunda, čepice se štítkem a knír. Vlastní matka by ho nepoznala.

Vzal si z auta lahev ryzlinku na večer. Ulice byla jako vymetená. Prošel průjezdem a pak přes dvůr. Výstup po schodišti doprovázelo jen fidlání z rádia. Tak tomu tady většinou bývalo, a když přece jen někoho potkal, dotyčný se o něj nijak zvlášť nezajímal. To bývalo naštěstí oboustranné, takže většinu sousedů z domu dodnes neznal. Nahoře pod střechou měl svůj klid, tak vysoko nikdo jiný nechodil.

Dveře bytu nebyly zamknuté. Nešlo o novinku, už několikrát ráno zapomněl zamknout, přesto ho nezamčené dveře znervóznily. Pokaždé.

Nemyslel si, že ho vystopovali, to tak snadné nebylo, přesto si lahev vína přehodil do pravé ruky a pevně sevřel hrdlo. Pokud by ho skutečně našli, bude se bránit bez ohledu na to, jak beznadějné to bude. Jestli ho život něčemu naučil, pak tomu, že člověk by měl bojovat i o ztracené pozice.

Opatrně otvíral dveře a poslouchal, čekal na jakýkoliv zvuk, ale jediné, co slyšel, bylo rádio dole v domě a sotva slyšitelné vrznutí pantů. Po špičkách vstoupil do bytu, pod nohou mu zapraštělo prkno podlahy.

Zůstal stát a strnul, protože uprostřed místnosti někdo seděl. Chvíli mu trvalo, než zjistil, že muž hrbící se v křesle se už nehýbe a hledí vytřeštěnýma očima do tmy s hlavou podivně nakloněnou. Skoro jako kdyby se tam usadil k poslechu hudby a nachýlil se uchem blíž ke gramofonu, aby lépe slyšel. Žádná hudba tam však nehrála. A ten muž už nemohl nic slyšet.

V hořčicově žlutém křesle, v jediném pohodlném kusu nábytku v celé místnosti, seděla mrtvola. Muž, kterého nikdy předtím neviděl. Štíhlý pětačtyřicátník v nenápadném šedém obleku.

Sotva se zamyslel nad tím, kdo to k čertu je a jak se do jeho bytu dostal, uslyšel jakýsi šelest a prudce se otočil, připraven odrazit jakýkoliv útok. Přinejhorším tou lahví vína, i kdyby to mělo být to poslední, co v životě udělá.

Ze tmy se ozval hlubší, sytý ženský hlas.

„Ne! Neubližujte mi!“

Hlas, který znal. Hlas z jeho starého života. Nikoliv jeden z těch, kterých se obával a kvůli nimž nyní třímal v pozdvižené ruce lahev vína.

Přesto nebylo o čem pochybovat: minulost ho dostihla.

I

CITIUS

Sobota 25. července až pondělí 3. srpna 1936

Jelikož olympiáda konající se v Německu má a může sloužit ke zvýšení prestiže Německa ve světě a odstranění stávající nedůvěry ve vedení státu, nesmí být úspěch, který olympiáda Německu slibuje, ohrožen žádnými opatřeními, jež by nebyla nezbytně nutná k odvrácení současně se vyskytnuvších rizik.

INTERNÍ STANOVISKO K NÁVRHŮM HLAVNÍHO BEZPEČNOSTNÍHO ÚŘADU ŘÍŠSKÉHO VŮDCE SS OHLEDNĚ OPATŘENÍ POLICEJNÍHO A PROPAGANDISTICKÉHO CHARAKTERU KU PŘÍLEŽITOSTI OLYMPIJSKÝCH HER ROKU 1936

1

Před domem Žitava, hned vedle plavecké haly, se ve větru třepotal prapor s hvězdami. Pleskání vlajky bylo jediným zvukem široko daleko. Vesnice působila v poledním slunci jako po vymření, venku nikdo nebyl. Jaký rozdíl oproti včerejšímu večeru, kdy se na úzké cestě mezi jednoduchými domky s valbovou střechou tísnili lidé a vlajka za zvuků americké hymny šplhala na stožár. Fritze vylovil z náprsní kapsy fotografii, kterou vystřihl z novin a pečlivě si ji podlepil kartonem. Tajně, protože jeho pěstoun o ní nesměl vědět. Podle Wilhelma, jak Fritze musel panu Rademannovi říkat, ačkoliv se mu do toho vůbec nechtělo, totiž měli být černí sportovci z olympiády vyloučeni. „Vždyť jsou to zvířata,“ prohlásil, „takže je to nesmysl. Člověka taky nenecháte závodit v běhu s koněm.“

Pro Fritzeho Jesse Owens nebyl zvíře, ale největší sportovec planety. Zkrátka a dobře nejrychlejší muž světa. Tuhle vlastnoručně vyrobenou kartu na autogram u sebe měl už včera a byl připraven ji vmžiku vytáhnout, ale osud mu nepřál. Při přidělování k autobusům ho poslali až k tomu zadnímu, zatímco Owens seděl v tom prvním a byl také jeden z prvních, kdo vystoupili. Fritze obtížený dvěma kufry a kabátem nějakého plavce neměl šanci. A tak od přijímací budovy pochodovali po trávníku vzhůru k domkům – víc než dvě stě amerických atletů v modrých oblecích se slamáky na hlavách, doprovázených bílými uniformami Jugendehrendienstu – Čestné služby mládeže – a vedených německým uvítacím výborem. Jesse Owens šel hodně vepředu, Fritze se svým plavcem hodně vzadu. Hned po hymně sportovci, na nichž byla patrná únava z dlouhé cesty, zmizeli ve svých domcích. Skoro jako školní třída, která právě dorazila do mládežnické ubytovny a předhání se, kdo si zabere nejlepší postele. Fritze si zapamatoval, do kterého domu odešel Owens. Dům Budyšín.

Saská ulice, tak se jmenoval tento úsek mezi plaveckou halou a Restaurací národů, protože domy, v nichž bydleli američtí atleti, nesly jména saských měst.

Stále se z toho nemohl vzpamatovat: olympijské hry v Berlíně a on v centru dění. On, Friedrich Thormann, syn matky, která ho odvrhla, a otce, který ho nikdy neviděl a o němž Fritze ani nevěděl, jak se jmenuje a jestli je stále naživu. Fritze Thormann, který strávil většinu svého mladého života na ulici a v sirotčincích. Který ještě před pár lety somroval od lidí na berlínských nádražích drobné a spával ve vypáčených zahradních chatkách, aby nějak přežil. A teď patřil k tomu všemu kolem, byl uprostřed olympiády, nebo alespoň uprostřed olympijské vesnice, a hrdě nosil uniformu Jugendehrendienstu: bílé podkolenky, bílé šortky a bílé sako. Na hlavě bílou lodičku a na levé náprsní kapse olympijské kruhy.

Vybráni byli jen ti nejlepší. Určitě mu pomohlo, že byl s přehledem nejlepším sportovcem svého družstva HJ, ale důležitější byly jazykové znalosti. Francouzština, kterou se drtil s Charly, a angličtina s Gereonem, aby mohl jít na gymnázium. Za to jim byl vděčný, ale cítil, že ještě víc byl zavázán Vůdci. Za to, že někdo jako Fritze Thormann má šanci dotáhnout to v této zemi tak daleko. Z ulice až do Jugendehrendienstu.

Byli zde už od začátku velkých prázdnin a první výpravy dorazily již nedlouho poté, ale teprve od včerejšího večera, kdy přijely šedivé autobusy wehrmachtu s Američany, si olympijská vesnice zasloužila své jméno. Hoši z Jugendehrendienstu celé dny nemluvili o ničem jiném. Bez Amíků – s hvězdami, jako byli Jesse Owens, Glenn Hardin, Earle Meadows, Forrest Towns nebo Eleanor Holmová – by olympijské hry nebyly žádnými olympijskými hrami, na tom se všichni shodli. A přitom to dlouho vypadalo, že Američani vůbec nepřijedou. Ještě před rokem se v novinách psalo, že by mohli kvůli lživé židovské propagandě v americkém tisku olympijské hry v Berlíně bojkotovat. Vůdce však nakonec americké funkcionáře přesvědčil, že Německo je normální země jako každá jiná, a nikoliv říše zla, kterou z něj tak rád dělá lživý zahraniční tisk.

Fritze se rozhlédl. Dům, kde včera večer zmizel Jesse Owens, před ním stál tichý a ospalý. Nikde ani živáčka. Cítil se poněkud nemístně, protože správně měl být s ostatními na společném obědě, u něhož také neměli nikdy klid, protože se každou chvíli ozval některý z atletů s nějakým úkolem. Dnes se však Fritze bez dovolení vzdálil a připadal si jako dezertér. Kručící žaludek byl ale cenou, kterou za Owensův autogram rád zaplatí.

Obešel prostý jednopodlažní domek. Na terase nikdo neseděl, dřevěná zahradní lehátka byla prázdná, na jednom ležel modrý ručník, ale jinak nic. Fritze šel ke dveřím na terasu a odhodlaně zaklepal. Sotva se klouby jeho prstů poprvé dotkly skleněné výplně, dveře povolily a pootevřely se směrem dovnitř. Zarazil se, ale potom prostrčil hlavu skulinou a nahlédl dovnitř. Velká místnost, docela liduprázdná, na stěně se skvěl pohled na město Budyšín a na okraji obrazu stály ženy v krojích. Evangelické Vendky cestou do kostela, zněl popisek. Ložnice se nacházely hned za společenskou místností vlevo a vpravo z chodby vedoucí k předním dveřím – ubytování pro atlety bylo postaveno podle jednotného vzoru. Fritze udělal krok dovnitř. Opravdu se měl opovážit? Zaklepat na dveře nejbližší ložnice? Ne, už teď si připadal jako vetřelec, nejvyšší čas se klidit. Chtěl odejít dveřmi na terasu, když vtom ho nějaký hluboký hlas přimrazil na místě.

„What the heck are you doing here, boy?“

Fritze si připadal jak padouch přistižený při činu. V domech sportovců neměl co pohledávat, pokud ho tam někdo pro něco neposlal. On ale nedostal žádný úkol, nikdo ho nevolal. Ve dveřích do společenské místnosti stál muž, který byl černější než všichni černoši, které Fritze kdy v životě viděl. Měl na sobě modrou sportovní soupravu amerických olympioniků s červeno-bílým nápisem USA na hrudi a zkoumavě si vetřelce měřil.

Fritze se postavil do pozoru, jak je to učili. Jak se to naučil už v Hitlerjugend.

„I’m sorry, sir, I am looking for Mister Owens…“

„Mister Owens? He ain’t here.“

Fritze si odkašlal, protože měl pocit, že ztratil hlas.

„Do you know where to find him?“

Černoch se na něj díval a dlouho nic neříkal. Celou věčnost, jak se Fritzemu zdálo.

„You are kind of an errand boy, aren’t you?“

„Yes, sir, Jugendehrendienst, sir! At your service!“ Černoch si ukázal na hruď ve sportovní soupravě.

„You are here to serve me?“

„Yes, sir.“

Sportovcovy koutky zacukaly. „That’s great: White boy serves a black man! I think I like it here.“

Fritze nevěděl, co říct, nevěděl, jestli si z něj ten muž dělá legraci, nebo to myslí vážně.

„So how about fetching me something?“

„Sir?“

„May you get me a hamburger. And a Coke.“

Hamburger? Fritze byl zmatený. Nemyslel snad frankfurtský párek a nepopletl si města? A to další? Opravdu chtěl kokain? Co si v té Americe mysleli, jak to tady v Berlíně chodí?

„I’m sorry, sir, I’m afraid I don’t understand.“

„A burger. Never heard?“

Fritze pokrčil rameny. „I’m sorry.“

„It’s beef in a bread roll with onions, and a slice of tomato. And I’m sure you can get Coca-Cola in our lunchroom over there. I already had one yesterday.“

„Coca-Cola, of course, sir. And a… burger.“

„Just say you want this for Mister Albritton and they should give it to you.“

„Ten skokan!“

„Pardon?“

„I mean, you are David Albritton. The… the high jumper.“ Zrovna včera četl v Tageblattu článek „Černí bojovníci Ameriky“. Psalo se tam o držiteli světového rekordu ve skoku vysokém.

„You know me?“

„I read about you in the newspaper.“

„So I’m already famous in Germany? Do you want an autograph, boy?“

„Sure,“ řekl Fritze, třebaže neměl Albrittonovu fotografii. Ale třeba měl skokan vlastní zásobu kartiček na autogramy. Někteří sportovci je mívali. Max Schmeling je měl.

„You will get my autograph after bringing me my food. And maybe…“ Spiklenecky na něj mrknul. „Maybe Jesse will be back and give you an autograph, too.“

„That would be very kind, sir.“

Albritton se zasmál. „Of course. It is. And now hurry up, I’m hungry.“

Venku na ulici olympijské vesnice Fritze pocítil určitou úlevu. Ten černý sportovec mu málem nahnal strach, třebaže věděl, že si z něj jenom dělal legraci. Zřejmě ze své vlasti skutečně nebyl zvyklý na to, aby ho obsluhoval běloch. Aby ho vůbec někdo obsluhoval. Fritze neměl ani páru, jak asi vypadá život sportovce v Americe. Dům Berlín ležel jen několik kroků od bungalovů Američanů. Působil pohostinným dojmem, byl moderní a světlý, s velkými okny. Každý národ zde měl vlastní jídelnu s vlastní kuchyní. Jídelna Američanů měla číslo dvanáct a nacházela se v přízemí hned na konci Saské ulice. Když Fritze vcházel do dveří, necítil se už zdaleka tak nesvůj, protože teď přicházel s uděleným úkolem. A jako odměna mu kynul autogram, možná dokonce dva. Ostatní hoši budou závidět. Třebaže o tom nemluvili otevřeně a za přítomnosti svých nadřízených se raději bavili o německých medailových nadějích, byli pro většinu kamarádů těmi skutečnými hrdiny černí američtí sportovci. U výdeje jídel, u celé řady okének, která vypadala jak přepážky na poště, čekali na své objednávky tři čtyři číšníci. Fritze se trpělivě postavil dozadu, bylo to skutečně skoro jako na poště.

„Co tady chce ten mládenec?“ zeptal se zpoza pultu muž oblečený celý v bílém a s kuchařskou čepicí na hlavě. „Tohle je naše království, tady servíruje jenom Lloyd!“

„Posílá mě pan Albritton. Pro coca-colu a jeden… hämbörger.“ Třebaže si Fritze připadal trochu jako pitomec, vyslovil to slovo přesně tak, jak ho slyšel od Američana. Muž ve výdeji evidentně věděl, co to znamená.

„Ten na dietním plánu sice nestojí, ale dá se zařídit,“ řekl. „My rádi uděláme i extrabuřty. Nebo extraburgery.“ Otočil se a křikl objednávku dozadu. Potom se obrátil zpět na chlapce. „Momentík to potrvá. Chceš tu počkat? Jenom se nepleť pod nohy našim stevardům.“

Fritze si stoupl trochu stranou ke stěně a rozhlédl se. Dobrý tucet dlouhých stolů vyrovnaných ve dvou řadách. U většiny z nich seděli nějací muži a jedli. Bílí muži u bílých ubrusů. Fritze si říkal, kde můžou být černí sportovci, kterých bylo mezi Američany spoustu. Že by všichni trénovali? A jedli později? Možná černí nesměli sedět u jednoho stolu s bílými. Nebo nechtěli.

Z úvah ho vyrušilo hlasité zařinčení. Zřejmě z některého stolu spadl talíř. Od stolu povstal tlustý muž ve tmavém dvouřadém obleku, který mezi štíhlými sportovci v modrých soupravách působil jako z jiného světa. Vypadal, jako by se chystal přednést projev, ale nebylo tomu tak. Jenom tam stál a upřeně hleděl do dáli, jako by viděl něco, co nemohl vidět nikdo jiný. Muži okolo se na něj dívali, jako kdyby čekali nějakou řeč nebo něco na ten způsob, ale tlustý muž ze sebe nevydal ani hlásku, jen poulil oči. Jeho tvář nabrala fialový odstín, jednou rukou křečovitě popadl ubrus, druhou si sáhl na hrudník zhruba mezi srdcem a krkem. Jeho soused u stolu, blonďatý atlet, vyskočil a chystal se tlouštíka udeřit do zad, jako kdyby bylo třeba uvolnit sousto, které mu zaskočilo v krku.

Než to však stačil udělat, z nešťastníka vylétl obrovský proud zvratků a rozstříkl se po stole, talířích, sklenicích, ubrouscích a sportovních soupravách lidí sedících v dosahu, kteří instinktivně vyskočili od stolu. Tlouštík jako kdyby nic z toho nevnímal, stále třeštil oči na stěnu, potom pustil ubrus a skácel se jako podťatý dopředu na potřísněný stůl, převrátil přitom ještě nějaké sklenice a lahve a zůstal ležet. Ozvalo se ještě další hlasité zařinčení, jak se dvě tři sklenice skutálely z hrany stolu a roztříštily se na zemi. Pak bylo ticho jako v kostele. Všichni okolostojící zděšeně a beze slova hleděli na zavalité, nehybné tělo, které leželo mezi mísami a talíři. Potom najednou začali všichni naráz mluvit a vypadali bezradně, k tlustému muži se skláněl jen ten blonďák.

„No do prdele,“ ujelo stevardovi, který stál vedle Fritzeho u výdeje jídel. Zase odložil tácy se zeleninou, které právě převzal, a vydal se svižným krokem ke stolu. Fritze šel za ním, měl pocit, že musí nějak pomoct, třebaže neměl tušení jak. Mezitím už ten pohotový blonďák a ještě další atlet stáhli nehybné tělo ze stolu a opatrně ho uložili na podlahu. Světlovlasý muž se nad tlouštíkem skláněl a snažil se ho probrat pleskáním po tvářích, ale tvář, jež po brunátném zbarvení posledních vteřin nyní vypadala děsivě bledě, zůstávala bez jakéhokoliv pohnutí. Blonďák hledal prsty krční tepnu, aby nahmatal puls, tvářil se krajně znepokojeně a potom začal oběma rukama tlustému muži stlačovat hrudník, následně mu stiskl nos a začal s dýcháním z úst do úst.

„We need a doctor,“ vykřikl, když se vrátil k masáži srdce, „we need a fucking doctor here!“

Číšníci, kterých už stál okolo dobrý půltucet, civěli a nereagovali, možná nerozuměli natolik dobře anglicky nebo si prostě stáli na vedení, takže se rozběhl Fritze. Věděl kam, i v tomto domě měla zdravotnická služba olympijské vesnice malou kancelář včetně ošetřovny. Zaklepal na dveře a bez čekání vpadl dovnitř. Za stolem seděl muž v bílém plášti, který na něj s údivem hleděl.

„Heil Hitler, sanitární rado, naléhavá situace v jídelně dvanáct, prosím, pojďte rychle!“

„Heil Hitler, chlapče. Brzdi, brzdi. Co se přesně stalo?“

„Já nevím. Někdo se tam sesypal, pojďte honem. Myslím, že umírá!“

Lékař byl v mžiku na nohou a následoval chlapce do jídelny. Blonďák v tréninkové soupravě stále pokračoval v oživování, ale tlustý muž se stále nehýbal a jeho obličej mezitím zbělel snad ještě víc. Fritze už v životě nějakou tu mrtvolu viděl, a ještě než se k ležícímu sklonil lékař, věděl jistě, že tady už je pomoc marná.

„Hilmar Schmidt,“ představil se lékař. „I am a doctor.“

Okolostojící mu ochotně udělali místo, ten světlovlasý zachránce také. Všichni na muže v bílém plášti hleděli, jako kdyby byl nějaký kouzelník a mohl dát všechno zase do pořádku. Doktor Schmidt však žádný kouzelník nebyl. Zkusil puls, provedl ještě pár pokusů o resuscitaci, které se však Fritzemu jevily spíše polovičaté, a potom vzhlédl k mužům stojícím nad ním.

„I am very sorry. But this man can’t be helped, he is dead. I’m afraid he had a heart attack.“

Sportovci se zaraženě dívali do země nebo si šeptem něco sdělovali. Číšníci jako kdyby pořádně nevěděli, jestli mají dál roznášet jídla, nebo by to bylo neuctivé. Jeden z nich nakonec začal mést střepy na hromádku, zatímco další uklízel pozvracené talíře, mísy, lahve, sklenice a co všechno na stole stálo. Když bylo vše uklizeno, vyměnili dva stevardi špinavý ubrus za nový sněhobílý. Všechno bylo zas jako ze škatulky, bezchybný obraz rušil jen ten mrtvý muž. První sportovci opouštěli sál. Mumlali si mezi sebou, krčili rameny. Další bezradně postávali kolem těla.

Také Fritze si připadal přebytečný, šel tedy k výdeji jídel. Nevěděl, jestli kuchaři tu nešťastnou událost zaznamenali, každopádně ve své práci neustali: v okénku stál velký hnědý papírový sáček a vedle něj malá lahev s hnědou tekutinou. Fritze obojí vzal. Pytlík byl teplý, lahev ledová. Vykročil k východu, když v tom ho nějaký hlas zadržel.

„Hej, chlapče! Počkej chvilku!“

Byl to ten doktor, který k němu kráčel s vlajícími cípy pláště. Vypadalo to, jako kdyby chvátal k dalšímu naléhavému případu, ale pak jen položil Fritzemu ruku na rameno.

„Moment, chlapče,“ řekl. „Musím s tebou ještě chvilku mluvit.“

„Odpusťte, pane sanitární rado, musím vyřídit pochůzku. Jídlo jinak vystydne.“

„Neboj se, nezdržím tě.“ Doktor si odkašlal. „Bylo dobře, žes pro mě přišel. Nebyla tvá vina, že se už nedalo nic dělat, tohle bývá někdy rychlé.“

„Ano, pane sanitární rado.“

„Já jsem vedoucí doktor, ne sanitární rada.“

„Ano, pane vedoucí doktore!“

„Stačí ‚doktore‘. Jakpak se jmenuješ, chlapče?“

„Thormann, Friedrich, oberrottenführer Hitlerjugend, po dobu olympijských her převelen k Jugendehrendienstu.“

„Dobře, dobře. Oberrottenführere Thormanne, viděls, co se tady stalo?“

„Ano. Ten pán se chytil za hrudník, zmodral, pozvracel se a spadl.“

„Zní to jako srdeční infarkt.“

„To přece víte. Sám jste to právě říkal.“

„Aha, ty umíš anglicky.“

„Of course.“

„No dobře, oberrottenführere Thormanne, taková diagnóza je vždycky jenom předběžná. Jistotu přinese teprve pitva. Lidé ale od lékaře čekají, že něco řekne. Zvlášť v takové situaci.“

Fritze přikyvoval. „Chápu.“

„V olympijské vesnici by člověk čekal jiné zásahy. Sportovní zranění a tak podobně.“ Doktor potřásl hlavou. „Funkcionáři s nemocným srdcem ale správně nemají jíst s atlety.“

Fritze znovu přikývl a chtěl se vydat na cestu, ale doktor ho zadržel. „Počkej ještě, Thormanne,“ řekl a s vážným výrazem mu hleděl do očí. „Je ti určitě jasné, že nesmíš nikomu vyprávět, cos právě viděl?“

Fritze na doktora udiveně hleděl.

„To, co se tady stalo,“ pokračoval doktor, „je politováníhodné, ale nedá se to už změnit. Neštěstí, které se může stát kdykoliv a kdekoliv na světě. Možná ta dlouhá cesta byla na toho nešťastného muže příliš. Nesmí to ale vrhnout stín na olympijskou vesnici, jak jistě chápeš, že? Kdyby ten člověk šel na oběd s ostatními funkcionáři, umřel by v Adlonu nebo v Esplanade, a ne tady.“

Fritze přikyvoval, ačkoliv si nebyl úplně jistý, jestli rozumí.

„Dobře mě poslouchej: já podám hlášení na patřičná místa a dám prošetřit příčinu smrti. Ty ale nikomu nic nepovíš, ani kamarádům a přátelům, dokonce ani svým nadřízeným a rodičům. Rozuměls, oberrottenführere Thormanne? Nikomu!“

„Jo… Ano, pane doktore!“ Fritzeho odpověď vyzněla váhavěji, než chtěl.

„Čestné slovo?“

„Čestné slovo.“

Doktor konečně pustil jeho rameno a šel zpátky k mrtvému tlustému muži. Fritze si loktem otevřel prosklené dveře a vyšel na čerstvý vzduch. V levé ruce nesl teplý papírový sáček, v pravé studenou lahev coca-coly. Jestli za svou pochůzku dostane autogram, nebo dokonce dva, mu bylo v tu chvíli srdečně jedno.

2

Nic se zde nezměnilo, všechno tu vypadalo jako vždycky: ušmudlaně a trojúhelníkovitě. Jako kdyby ta malá hospůdka mezi třemi dřevem obloženými stěnami vystoupila z času a prostoru a neměla nic, ale vůbec nic společného s tím, co se dělo před jejími dveřmi. Mokrý trojúhelník byl útočištěm, kterého se bláznivé vrtochy světa nedotýkaly. Bez ohledu na to, co se tam venku dělo, Trojúhelník zůstával, jaký byl. Z této perspektivy šlo o místo jako stvořené pro někoho, jako byl on.

A přesto zde měl špatný pocit. Rath seděl u baru z tmavého dřeva vedle Reinholda Gräfa, jako tam sedávali už před lety, a pozoroval Schorsche při čepování piva. Nepromluvili ještě ani slovo, dokonce si ani neobjednali, ale v Trojúhelníku to nebylo nutné. Hospodský jim už chystal dvě piva a dvě kořalky. Znal svoje hosty.

Dřív sem Rath s Gräfem chodívali pravidelně, dřív, když ještě coby kolegové, parťáci a přátelé pracovali na Gennatově oddělení vražd na Alexu. Pak však jejich přátelství dostalo vážnou trhlinu z důvodů, na něž Rath nerad myslel.

Schorsch postavil na vyhlazenou desku baru dvě sklenice piva a dva prcky. Rath a Gräf do sebe otočili režnou, jako kdyby to měli nacvičené, ale ve skutečnosti to byl jen posté prováděný rituál. Jedním lokem vyprázdnit sklenky tvrdého a postavit je zpátky na pult, potom pivní sklenice, dva tři velké doušky. Potom ticho. Přesně jako dřív. Až na to, že dřív to ticho neviselo v prostoru tak olověně a nepříjemně.

Rath vyloupnul z cigaretového pouzdra cigaretu značky Overstolz a zapálil si. Po dvou dlouhých tazích konečně promluvil.

„Vlastně jsem si myslel, že to máme za sebou,“ řekl a díval se na kroužky dýmu.

„Co máme za sebou?“

„No tohle tady.“ Rath opsal rukou s cigaretou půlkruh po místnosti a zanechal ve vzduchu kroutící se namodralý proužek kouře, který se zvolna rozplynul ve všeobecném hospodském oparu. „Tohle naše setkávání. Myslel jsem, že moje práce pro vás je vyřízená.“

„Asi bys neměl tolik myslet, Gereone.“

„Himmler je už šest týdnů šéfem policie, SD dosáhl svého cíle, k čemu ještě potřebujete informace ze ZKÚ?“

Gräf se díval na svoje pivo a dělal, jako kdyby Rath v místnosti vůbec nebyl. „Kdy potřebujeme tvou součinnost a kdy ne,“ pronesl, „to jsou věci, o kterých vůbec nemusíš dumat.“

„Přesto bych tomu ale rád rozuměl. SS má teď díky Himmlerově novému postu tak jako tak prsty ve všem. Heydrich píská a Nebe musí tancovat. Všichni musíme tancovat.“

„No jistě. Ty taky, milý Gereone.“ Poprvé toho večera se na něj Gräf podíval. „Jsi neoficiálním spolupracovníkem sicherheitsdienstu říšského vůdce SS a jako takový jsi povinen poskytovat informace podle svého nejlepšího vědomí a svědomí svému řídícímu důstojníkovi, kdykoliv si je vyžádá.“

Řídící důstojník. Jak Rath nenáviděl, když Gräf použil tohle sousloví. Bývalý komisař gestapa už zhruba rok působil jako untersturmführer v sicherheitsdienstu říšského vůdce SS.

„Co chceš, vždyť jsem tady, i když jsi mi zavolal zčistajasna – po šesti týdnech ticha – a zmrvils mi večer. Mně a Charly. Je sobota, sakra už!“

„Přestaň skuhrat. Mně taky zmrvili večer. Tak to v naší branži chodí.“

„Já pochybuju, že jsme my dva ze stejné branže,“ řekl Rath. „Já jsem pořád ještě policajt.“

„To nepopírám. Pro mě jsi ale v prvé řadě mně přidělený spolupracovník SD.“

„Stejně by trochu solidnější domluva neuškodila. Problém takové schůzky z čistého nebe není jenom ten, že se moje žena příšerně nakrkne, ale taky že je zbytečná. Jsem nepřipravený a nemám prakticky žádné informace, co by vás mohly zajímat.“

„Jako by to byla nějaká novinka! O tohle se ale dnes ani nejedná.“

„Neříkej? Chtěl sis se mnou jen dát pivko?“

„Není důvod k sarkasmu. Dnes tu ale opravdu nejsme, abychom mluvili. Musíme něco vyřídit.“ Gräf do sebe obrátil zbytek piva. „Dopíjej, Gereone,“ řekl. „Musíme jet.“

„Cože?“

„Malý výlet.“

„A kam pojedeme?“

„Uvidíš.“

Rath zamáčkl cigaretu, ačkoliv byla vykouřená sotva z poloviny, ale na něčem si svůj vztek vylít musel. Všechna znamení ukazovala na úplně podělaný večer.

„Platíš ale ty,“ zavrčel.

„Jedná se o bezpečnost státu,“ řekl Gräf a položil na pult pár mincí. „Příslušník bezpečnostní policie musí v takovém případě riskovat i manželskou krizi. Národ a Říše stojí nad vším!“

„A úplně nahoře stojí Vůdce…,“ zabručel Rath. „Nemůžu se dočkat, co máš pro mě za překvapení. Bude to asi pořádná pecka, když děláš tyhle tajnosti. Jde někdo po krku starýmu Adolfovi?“

„Neměl bys takhle žvanit. Jestli se to donese k nesprávnému člověku, může to špatně skončit. Pak už bych pro tebe nemohl nic udělat ani já.“

„Jenomže to žádní nesprávní lidi neslyší. Jenom ty. A ty jsi přítel, nebo ne?“

„Řeknu ti jen jedno – nepřepínej strunu,“ doporučil Gräf. Na Rathovu otázku nereagoval.

Přátelství, které mezi nimi kdysi skutečně existovalo, nyní už jen předstírali, fungovalo to tak už celé měsíce, ne-li roky. Asi proto si Rath neuměl dát pokoj a dělal na toto údajné, ale před dlouhou dobou velmi reálné přátelství tu a tam narážky. A sondoval.

Sklouzl z barové stoličky a vzal klobouk a klíčky od auta.

„No dobře. Tak jedeme.“

„Ty klíčky schovej,“ řekl Gräf. „Pojedeme mým vozem.“

„Nemusíš mě vozit, já řídím radši sám.“

„To je jedno. Jedeš se mnou.“

„Jenom mi řekni, kam se pojede a…“

„Tak dost, jedeš se mnou. To je rozkaz!“

Gräfův hlas zněl nezvykle příkře. Rath už měl na rtech odpověď, ale pak ji polkl. Beze slova následoval Gräfa ven ze dveří. To je rozkaz! Tohle bylo prvně, co mu Gräf něco takového řekl, a ačkoliv tato tři slova v podstatě jen konstatovala skutečný stav věcí, Rath by se nejraději vzbouřil. Rozdýchal však vztek, který v něm narůstal, a nasedl do černého audi parkujícího před Trojúhelníkem. Nejnovější model. SS si ve věcech služebních vozů nic neodpíraly.

Vyjeli na západ, nejprve podél Landwehrského kanálu a potom odbočili do Saarlandstrasse. Většina domů se pyšnila vlajkoslávou a stejně tak i hotel Excelsior naproti Anhaltskému nádraží, v němž Rath před sedmi lety strávil své první noci v Berlíně. Od té doby tato ulice už třikrát změnila své jméno: z Königgrätzer Strasse na Stresemannstrasse, potom od třiatřicátého zase Königgrätzer, protože Stresemanna nacisté nemohli ani cítit, a nyní se už rok jmenovala Saarlandstrasse. To protože se obyvatelé Sárska velkou většinou rozhodli pro připojení k Říši.

Říkalo se, že Excelsior kdysi ze svých prostor vykázal Adolfa Hitlera osobně, ale teď se vlajky s hákovým křížem vzdouvaly ve větru i tady, spolu s těmi bílými olympijskými. Dokonce i Mendelsohnův moderní Columbushaus na Potsdamer Platzu, svědek zašlé doby, musel na své fasádě strpět hákové kříže.

U vyhořelého Říšského sněmu Gräf odbočil na Charlottenburger Chaussee vedoucí napříč parkem Tiergarten a tam to bylo ještě horší, tam vyvěšovala vlajky městská správa. Třída Charlottenburger Chaussee byla součástí trasy zvané Via Triumphalis, vedoucí od Berlínského zámku třídou Unter den Linden a přes Tiergarten až k říšskému sportovišti. Minuli Charlottenburskou bránu a s každým metrem, který ujeli směrem na západ, Rathův vztek rostl. Proč si ho Gräf nejdřív zavolal do Kreuzbergu, když se pak jelo zase na západ?

„Tak by mě opravdu moc zajímalo, proč jsem si nemohl vzít svoje auto. Vždyť jedeme skoro kolem našeho bytu. To má být šikana, nebo co?“

Gräf pokrčil rameny. „Já mám svoje instrukce.“

„A ty znějí jak? Zkazit mi večer?“

„Osobně tě přivézt do našeho cíle.“

„A ten leží, k čertu, kde?“

Gräf nic neříkal a na Am Knie odbočil vpravo. Do Carmerstrasse, kde čekala Charly, by to bylo vlevo. Rath si zlostně zapálil overstolzku. Zbytek cesty mlčel. Ani Gräf už se neozval, jen s netečným výrazem sledoval cestu před sebou. Minuli charlottenburskou radnici i zámek a potom se po pravé straně, hned za mostem nadzemky, zvedla rozložitá střecha korunovaná věžičkou. Nemocnice Westend. Byli u cíle. Gräf zaparkoval před hlavním vchodem.

„Návštěva v nemocnici?“ Rath vystoupil a zahodil cigaretu na zem. „A my jsme nepřivezli ani kytky…“

Gräf zamknul auto a mlčky vykročil ke vchodu. Nešli do lůžkové části, ale dolů do podzemí nemocnice kolem několika strážných, kteří Gräfa evidentně znali a nechali je s kývnutím hlavy projít až do tmavé vykachlíkované místnosti, u jejíž delší stěny stály čtyři vozíky zakryté plátěnými plachtami. Uprostřed místnosti, okolo dalších pojízdných nosítek, na nichž se klenulo bílé chlupaté břicho nějakého mrtvého muže, stáli dva lékaři v bílých pláštích a jeden muž v černé uniformě.

Gräf se zastavil za dveřmi a zaujal předpisový postoj.

„Heil Hitler, obersturmbannführere!“ pozdravil a vymrštil pravou paži. Rath pozvedl pokrčenou pravici a zahuhlal svoje „Hei’itler“. Víc z něho nedostanou. Ani SS ne. Pravý rukáv uniformy toho obersturmbannführera splýval volně a byl pečlivě založený, jeho svalnatou levou paži, která se nyní pozvedla k německému pozdravu, obepínala rudá páska s hákovým křížem. Sebastian Tornow vypadal tak, jak mu bylo vlastní – jako ze škatulky.

„Heil Hitler, untersturmführere,“ řekl Tornow, „konečně vás tu máme!“ Jeho výraz byl vážný. Ratha ignoroval, jako by vůbec nebyl přítomen, a otočil se k doktorům. „Kriminální policie dorazila, můžeme začít. Ale ještě předtím chci panstvo upozornit, že všechno, co dnes v této místnosti bylo, je a bude k vidění či slyšení, pochopitelně podléhá nejpřísnějšímu utajení.“ Tornow si odkašlal. „Oberführere Grawitzi, objasněte prosím vrchnímu komisaři situaci.“

„Jistě, obersturmbannführere,“ řekl ten starší z lékařů, který nosil stejný knírek jako Adolf Hitler. Což podle Ratha působilo spíš směšně. Podlézavě. Ale možná oberführer Grawitz jenom obdivoval Charlieho Chaplina. Oberführer, to už bylo v SS velké zvíře. Jedna nebo dvě hodnosti nad Sebastianem Tornowem samotným. Přesto to vypadalo, že má v této místnosti hlavní slovo Tornow.

SS-mann v lékařském plášti pokýval hlavou a ukázal na břichatého muže na vozíku.

„Toto mužské tělo nám bylo dnes přivezeno na pitvu z olympijské vesnice. Jedná se o amerického státního příslušníka Waltera Morgana. Morgan sedí… seděl v předsednictvu Amateur Athletic Union a byl z této funkce členem americké olympijské delegace. Dnes po své návštěvě olympijské vesnice obědval s několika sportovci ze své země v Restauraci národů, v jídelně číslo dvanáct. Během oběda se Morgan nečekaně zhroutil. Okamžitě zahájená resuscitační opatření byla bezvýsledná. Kolega Schmidt,“ Grawitz ukázal na druhého muže v bílém plášti, „na místě potvrdil jako příčinu smrti srdeční selhání a…“

„Děkuji, oberführere!“ přerušil ho Tornow. „Myslím, že není nutné zabíhat do podrobností, ty objasním vrchnímu komisaři sám. Bude nám stačit lékařský nález. Nechceme vás okrádat o váš drahocenný čas.“

Grawitz se tvářil dotčeně, ale nesnažil se odporovat. Tornow možná měl nižší hodnost, jenže pracoval pro SD.

„Ovšem, obersturmbannführere, to bude stručné. Příčina smrti není přirozená, jak se zprvu usuzovalo. Zjistili jsme v krvi mrtvého náprstník v enormně vysoké koncentraci, dávku, která může být s jistotou považována za smrtelnou. V obsahu žaludku – hovězí maso, brambory a zelenina – se rovněž našly stopy náprstníku. Lze vycházet z předpokladu, že tomu muži bylo podstrčeno několik miligramů jedu. Pravděpodobně mu byl přimíchán do jídla.“

„Děkuji vám, oberführere,“ řekl Tornow. „Děkuji i vám, doktore Schmidte. Můžete se vrátit ke své práci. Untersturmführere, vy můžete počkat v autě.“

Nikdo z mužů neodporoval, dokonce ani oberführer SS, v jehož nemocnici se nacházeli. Úslužně přikývli a opustili pitevnu tak tiše a decentně, jako kdyby právě omylem vpadli do cizí ložnice. Chybělo už jen, aby se tiše omlouvali.

Dveře se zavřely a oni osaměli, obersturmbannführer SS Sebastian Tornow a vrchní komisař kriminální policie Gereon Rath. Jen s mrtvolou amerického sportovního činovníka. A poprvé za dobu, co Rath vstoupil do místnosti, se na něj Tornow podíval. A oslovil ho.

„Tak co na to říkáš, Gereone?“

Rath neměl rád, když mu Tornow tykal. Jako kdyby byli pořád ještě přátelé. Přitom dobře věděl, že ho ten člověk do morku kostí nenávidí. A nejen proto, že mu dával za vinu ztrátu své pravé paže.

„Co říkám na co, obersturmbannführere?“

„No, na tohle nadělení.“ Tornow ukázal na mrtvolu.

„Mrtvý Američan v olympijské vesnici. Otrávený.“

„Totiž, řekl bych, obersturmbannführere, že jste si nechal přivézt špatného člověka. Toto nepatří ke kompetencím ZKÚ. Toto je případ pro Ernsta Gennata a oddělení vražd.“

„To myslíš vážně? Mordauto v olympijské vesnici? To už můžeme rovnou svolat tiskovou konferenci. Doktor Schmidt byl naštěstí natolik duchapřítomný, že ještě v té jídelně před mnoha svědky určil za příčinu smrti srdeční selhání. A to zůstává naší oficiální verzí. Americký funkcionář, který v olympijské vesnici navštívil plavce ze své výpravy a šel s nimi na oběd, tragicky podlehl srdečnímu infarktu. Náš mister Morgan byl prokazatelně nemocný na srdce, takže nejde o žádné velké překvapení.“

„Potom je všechno v naprostém pořádku, obersturmbannführere.“

„Právě že není.“ Tornowovy oči se zlostně zableskly. Zdálo se, že ten chlap je pod pořádným tlakem. „Musíme zjistit, co se stalo. Najít pachatele. Aby nenapáchal další škody.“

„Jak to myslíte?“

„Není to snad zjevné? Je to práce nepřátel národněsocialistické vlády, kteří nám závidí hry a hodlají je všemi prostředky sabotovat. Kdo ví, co ještě plánují?“

„Vražda jako sabotáž olympijských her? Není to trochu přehnané?“

„Naši nepřátelé využijí všech prostředků, jak diskreditovat naši zemi, a nezáleží na tom, jestli jde o komunisty, Židy nebo plutokraty…“

Rath přemýšlel, jestli Tornow vždycky býval tak paranoidní, nebo jestli to způsobila teprve jeho činnost pro sicherheitsdienst. Ať šlo o SD, nebo gestapo, tajní viděli za vším dílo spiklenců, to snad vyplývalo už z podstaty jejich zaměstnání.

„A právě tomu,“ navázal Tornow, „musíme zabránit. Je nutné rozkrýt pozadí této vraždy a zadržet pachatele, než budou moct udeřit znovu. Nesmíme vyšetřováním vzbudit pozornost. Nikdo nesmí pojmout podezření, že se v olympijské vesnici mohla odehrát vražda.“

V tomhle má zřejmě pravdu, pomyslel si Rath. Vražda jedem v kuchyni olympijské vesnice byla věc, která nesměla proniknout na veřejnost. Pak by mohli celé hry rovnou odtroubit a hlasy v zahraničí, hlavně v USA, které by berlínské hry nejraději bojkotovaly, by nakonec přece jen zvítězily. Toho by Rath nelitoval, on pro tohle obří divadlo neměl velké pochopení.

„A co s tím mám společného já?“ zeptal se.

„Ty opravdu pomaleji chápeš, že? Ty se chopíš vyšetřování a přivedeš mi pachatele dřív, než napáchá další pohromu.“

„S prominutím, obersturmbannführere, já mám ale momentálně jiné úkoly. Můj zaměstnavatel je pruský Zemský kriminální úřad a můj šéf se jmenuje Arthur Nebe.“

„To je všechno zařízené, s Nebem jsem už mluvil.“ Tornow vytáhl nějaké papíry z aktovky, která stála opřená u stěny vedle stolku plného kovových misek a nástrojů, a položil je na bledé břicho mrtvého muže.

„Co je to?“

„Nařízení o dočasném přeložení na služebnu kriminální policie Elstal. Nebe už ho podepsal.“

„V Elstalu je kriminálka?“

„Dočasně. Služebna v olympijské vesnici. Od této chvíle jsi posila kolegů, které jsme tam přidělili. Zítra ráno v osm se budeš hlásit v přijímací budově. Těsně za hranicemi města, přímo u Chaussee směr Hamburk.“ Rath nemohl vystát, když lidi z SS mluvili v souvislosti s kriminální policií o kolezích. Nejhorší na tom bylo, že to byla pravda. Od té doby, co se Heinrich Himmler stal šéfem policie, takový popis přesně odpovídal skutečnosti. Jen několik dní po svém uvedení do úřadu velitel SS přeorganizoval veškerou německou policii. Kriminální policie a Tajná státní policie spadaly pod Hlavní úřad bezpečnostní policie vedený Reinhardem Heydrichem, Himmlerovým pomocníkem v Berlíně. Rathův nadřízený Arthur Nebe byl taktéž členem SS, takže nebylo divu, že když dorazil požadavek od SD, Nebe poslušně spolupracoval. Rathův starý šéf Ernst Gennat by žádného ze svých komisařů SS tak snadno nepůjčil.

Rath si odkašlal. „Takže jsem přeložen na kriminální služebnu Elstal,“ řekl. „A co tam budu dělat?“

„Oficiálně budeš pomáhat kolegům hlídat, aby se žádnému sportovci neztratily hodinky, nebo co tam kriminálka jinak dělá. Tvým skutečným úkolem je zjistit, kdo stojí za touhle vraždou. Aniž by kdokoliv zpozoroval, že to vyšetřuješ. Smrt v americké olympijské delegaci je už tak dost špatná, ovšem dá se vysvětlit. Nesmí ale vzklíčit ani nejmenší podezření, že by mohlo jít o vraždu.“

„Nevím, jak si to představujete, obersturmbannführere.“

„Mně je naprosto jedno, jak to zařídíš. Za každou cenu musíme zamezit dalším vraždám nebo sabotážím a pachatelé tohoto zbabělého činu musejí být co nejrychleji zneškodněni. Jde o pověst Německa ve světě. Doufám, že si uvědomuješ závažnost situace.“

3

To bylo zase jednou počasí. Bylo pochmurno, zelená louka s objekty olympijské vesnice se ztrácela v husté mlze, vesnice připomínala město duchů. Kdyby Fritze nevěděl, kolik lidí zde bydlí, mohl by si myslet, že jsou se Schröderem v celém areálu jen sami dva.

Atleti ještě nebyli vzhůru, nebo se alespoň neobjevili ve dveřích. Nebylo se čemu divit, neděle ráno, chvíli po půl šesté, tak časně nevstávali ani Japonci. Dva mladí dobrovolníci, kterým napařili práci za trest, však vstávat museli. Rönnberg, vedoucí jejich světnice, je ještě před snídaní vyhnal do terénu. Fritzeho za to, že se včera bez ohlášení vzdálil ze skupiny, a Schrödera, vtipálka z povolání, který na sebe neustále upozorňoval šaškárnami, za jednu z těchto šaškáren. Hoši procházeli cestičky a vybaveni plechovými vědry a tyčkami s hrotem sbírali odpadky.

Propracovali se už k dolní části areálu, když tu se Schröder zastavil a odložil svůj kbelík.

„Sleduj,“ ohlásil, rozběhl se a hodil dřevěnou tyčkou s kovovým hrotem jako oštěpem. Přistála o několik metrů dál na trávníku a kamarád zvedl paže a jásal.

„Nový světový rekord pro Gerharda Stöcka!“ vykřikoval a točil se dokolečka. „Stöck, Stöck, Stöck! Překonal sedmdesát metrů!“

Fritze se musel smát. Pak si ale uvědomil, jaké pitomosti zde dělají místo toho, aby plnili své povinnosti, a zakryl si ústa dlaní. Odběhl na trávník, vytrhl tyčku ze země a odnesl ji zpátky Schröderovi, který stále ještě poskakoval na vyasfaltované cestičce.

„No tak, doděláme to,“ řekl, „než nás někdo uvidí, že děláme blbosti a nepracujeme.“

Schröder, který přišel z HJ v Postupimi a jehož otec údajně pracoval v tamním vedení župy, přestal poskakovat a podíval se na Fritzeho s náznakem opovržení v očích.

„Ty seš nějakej šosák?“

„Já jsem německej kluk, co plní svoje povinnosti,“ odpověděl Fritze a připadal si jako vlastní dědeček. Ve skutečnosti věděl, že je cokoliv, jen ne šosák, ale v tomto případě měl opravdu strach. Kapitán Fürstner nerozuměl legraci, pokud dobrovolníci nebrali své úkoly vážně. Jeden z nich to už odskákal: Borchert, jeden náfuka z okresu Uckermark. Toho Fürstner poslal bez dlouhých řečí domů, když toho pitomce přistihli, jak se chystá nasypat do filtračního zařízení plaveckého bazénu prášek na praní.

No dobře, proti tomu bylo to, co dělal Schröder, prakticky bezvýznamné, ale Borchert chtěl taky jenom udělat legraci, a hod oštěpem, který zanechal v pěstěném trávníku díru, možná taky mohl znamenat vyhnanství z vesnice – zvlášť když už byl někdo, jako Schröder a on, odsouzen k práci za trest. A pokud Fritze něco nechtěl, pak to byl vyhazov z Jugendehrendienstu a návrat k Rademannovým. Třebaže byl nový byt v Lothringer Strasse, blízko Říšského vedení mládeže, kde teď pan Rademann pracoval, větší a hezčí než ten starý. Ještě víc se bál toho, že ho Wilhelm Rademann, který byl nejen jeho pěstounem, ale i vůdcem HJ, ze samého zklamání pošle zpátky do domova. A že se do sirotčince nikdy nevrátí, to byla pro Friedricha Thormanna pevně daná věc, jednou pro vždy, radši umře, to si kdysi přísahal.

Schröder o ničem z toho nevěděl. A ani neměl. Kamarád převzal svou tyčku a změřil si Fritzeho pochybovačným pohledem. Asi si říkal, k čemu je mu takový kamarád, takový panák, takový suchar suchá, který mohl člověka snad dokonce naprášit. To by Fritze pochopitelně nikdy neudělal, ale to Schröder nevěděl, vždyť se zas tak dobře neznali. Chlapci mlčky pokračovali v práci a plnili kbelíky odpadky. Po nějaké době prolomil Schröder mlčení. Snažil se vyčistit vzduch.

„To by se našim ani nesnilo, co?“ prohlásil.

„Cože?“ zeptal se Fritze mírně nevrle. Pokaždé ho znervóznilo, když přišla řeč na rodiče. Co kamarádi věděli? Tušili, že Wilhelm Rademann není jeho skutečným otcem? Anebo to už dokonce věděli?

„No že tady budeme muset živořit jako metaři. Kdyby mě takhle viděl fotr! Kolosální!“

Po Schröderově tváři se rozléval široký úsměv, ta představa ho zjevně pobavila. Z toho, co Fritze věděl, byl Schröderův otec právník. Schröder napíchl cár umaštěného papíru, který ležel při okraji cestičky, a podržel si ho pod zadkem.

„Koukej, taky umím být šosák!“

Kamarád se nahlas rozchechtal a seškrábl papír do svého kbelíku.

„Měl ses vidět,“ řekl. „Jaks čuměl, než ti to docvaklo.“ Fritze se v zájmu udržení míru zazubil. Jeho kamarád byl evidentně šašek. A nedokázal držet pusu zavřenou ani na deset vteřin.

Zatímco hledali odpadky na Birkenringu, centrálním náměstíčku olympijské vesnice, začal Schröder další rozpravu.

„Poslyš, tys u toho byl, říkali?“

„Co říkali?“

„No ten tlustej Amík. Tys viděl, jak natáhl brka, ne?“ Fritze se zarazil. Schröder na něj zvědavě civěl. Evidentně chtěl slyšet napínavou historku. Až na to, že ji Fritze nemohl vyprávět. Že nesměl vyprávět vůbec nic, když pomyslel na slova doktora Schmidta. Schröder samo sebou věděl, že se něco stalo, všichni kamarádi z Jugendehrendienstu to věděli, věděli to ve vesnici všichni. Nikdo však nevěděl nic bližšího.

„Taky nevím víc než ty.“

„Tys přece u Amíků byl. A zrovna když se to stalo, tvrdil Rönnberg. Zná jednoho z číšníků.“

No skvěle, pomyslel si Fritze, tobě nařídí mlčenlivost a stevardi z Lloydu drbou jak pradleny. Ty by si měl doktor Schmidt podat.

„Kterej číšník?“

„Na tom nesejde. Ale viděl tě tam.“

„To je možný.“ Fritze pokrčil rameny. „Byl jsem v jídelně, jo. Měl jsem pochůzku pro Davea Albrittona.“

„Není to černoch?“

„Je. A zná se s Jessem Owensem.“ Fritze myslel na to, jestli se má Schröderovi zmínit o tom autogramu, ale pak to nechal plavat. „Každopádně tam byl klid, když jsem tam byl. Muselo se to stát později.“

Schröder se na něj díval, jako by mu nevěřil. Možná to bylo jen zklamání. Všichni jeho kamarádi, tím si byl Fritze jistý, by dali cokoliv za to, aby mohli vyprávět takovou historku. Pro někoho, jako byl Schröder, bylo skoro nepředstavitelné, že by někdo něco zažil a nevyprávěl o tom.

„Škoda,“ prohlásil. „Doufal jsem, že mi povíš, kdo tam zkapal. Rád bych něco takovýho viděl.“

„Ty bys rád viděl, jak někdo umře?“

„Jasan.“ Schröder se zazubil. „Tvrdí jako Kruppova ocel, ne? To je německá mládež!“

„Viděls už někoho umřít?“

„Právě že ne. Když jsme se narodili, bylo už po válce.“ Schröder zněl, jako by toho litoval.

„Ve Španělsku se bojuje,“ řekl Fritze. „Tam je teď zase válka.“

„Jo, slyšel jsem, brzo se do toho zapojí i Němci. Vůdce tam chce poslat vojáky z wehrmachtu, aby zastavili ty komunistický hrůzy. A ochránili Němce ve Španělsku před rudýma.“

„Když nutně potřebuješ vidět lidi umírat, tak si tam jeď.“

„No jistě! Protože určitě berou i sedmnáctiletý!“

„Počkej si, až ti bude osmnáct.“

„Do té doby tam ta válka dávno skončí, rudí se tak dlouho neudrží.“ Schröder si povzdechl. „Ne, já myslím, že my máme prostě smůlu. Pro nás snad už ani žádná válka nebude.“

„Neboj se, dřív nebo později nějaký to umírání uvidíš. Když se tak nemůžeš dočkat.“

„Tobě se to žvaní! Tys už někdy viděl někoho umřít?“

Fritze už nic neříkal. Nedokázal se s takovými kluky bavit, ti žili v jiném světě. Ano, viděl už několik umírajících a rozhodně zažil horší věci než srdeční záchvat tlustého amerického funkcionáře. Mluvit o tom však nemohl.

4

Stála ve dveřích od bytu, držela v ruce kufřík a zdálo se, že je pevně rozhodnutá.

„Možná nám to docela prospěje,“ řekla.

„Nevím, v čem by nám to mohlo prospět. Jsme manželé. Měli bychom žít spolu.“

Pokrčila rameny. „Lidi, co spolu žijí, se spolu nejprve poradí, než si domluví nocležníka.“

„Já jsem ti přece vysvětloval, proč to nešlo! Mělo to… pracovní důvody. Nemohl jsem se vykroutit.“

„A já jsem ti vysvětlovala, proč se přesně z toho důvodu musím odstěhovat. Přechodně.“

Skutečně. Vysvětlila. Přesto ale nepočítal s tím, že to doopravdy udělá. Ačkoliv se měl už dávno poučit. Stála před ním Charlotte Rathová, rozená Ritterová, nejtvrdohlavější žena ve vesmíru.

„Měj se dobře, Gereone.“ Políbila ho na tvář. „Víš, jak mě zastihnout.“

Ano, to věděl. Telefonem. U Grety Overbeckové. Pokud jí Greta vůbec předá sluchátko, až uslyší jeho hlas.

Počkal, až Charly s kufrem zmizí ve výtahu, a potom se vrátil do bytu. Ten telegram stále ležel na komodě v předsíni.

Poslíček k nim vpadl uprostřed nedělní snídaně, nad níž už beztak visela bouřková mračna, protože se včera po svém setkání s Gräfem a Tornowem vrátil domů příliš pozdě. A neměl ani možnost vysvětlit proč. Chabě vybájený příběh, který si sesumíroval cestou domů, zůstal nevyužit. Když kolem jedenácté konečně dorazil domů, našel byt temný a prázdný. Charly se vrátila až k druhé hodině, ale dosud mu nesdělila, s jakými lidmi strávila večer. On se jí na to neptal. Spíš cítil úlevu, že se ani ona nezajímá, proč se schůzka s Gräfem včera tak protáhla.

A potom zazvonil ten poslíček s telegramem.

Rath zvedl tenký papír z komody a znovu si přečetl těch několik slov, která Charly vyhnala z domova.

expect to arrive in berlin on tuesday 2 pm. looking forward to meeting you. frank miller.

Frank Miller. Jeho olympijský host. Asi před měsícem nebo před dvěma na pracovní poradě předestřel toto téma jeho šéf Nebe a nenechal nikoho na pochybách, co od příslušníků pruského Zemského kriminálního úřadu očekává. Že budou se samozřejmostí a radostí ochotni u sebe po dobu olympijských her ubytovat nějakého zahraničního hosta. Nikdo se necukal a Rath nemohl jinak než se přihlásit spolu s ostatními a dát k dispozici jedno lůžko. Fritzeho pokoj zůstal prázdný, v něm mohli pohodlně někoho na chvíli ubytovat.

Hloupé bylo jen to, že se Charly o ničem nezmínil a potom dorazila ta zpráva z Turistického a ubytovacího úřadu. Charly psaní otevřela a Rath se jí pokusil celou věc vysvětlit. Marně.

„Ty ani nepovažuješ za nutné se mě zeptat, než něco takového slíbíš?“

„Neměl jsem na vybranou. Kromě toho dostaneme něco málo zaplaceno.“

„Člověk má vždycky na vybranou. I v březnu se to dalo, ačkoliv na volebním lístku stála jen jedna strana a jeden kandidát. Já jsem tedy Hitlera nezakřížkovala.“

„Vždyť já taky ne. Nějak ale tomuhle přirovnání nerozumím.“

„Necháváš se ale využívat pro nacistickou propagandu.“

„Pro jakou propagandu? Tohle jsou olympijské hry, ty přece nacisti nevynalezli. Ty získala pro Berlín ještě republika. Ještě si vzpomínám, jaks na to byla hrdá. Jak ses na hry těšila.“

„Ano, ale od té doby se v Německu dost věcí změnilo, jestli ti můžu připomenout. Hry teď nacistům spadly do klína.“

Ještě chvíli se takto dohadovali a Charly nakonec ustoupila a nedělala obstrukce. Avizovala však také určité důsledky.

„Můžeš si ubytovat tolik olympijských hostů, kolik jen budeš chtít. Ale beze mě. Dokud tady budou, já budu pryč.“

Tohle říkala a Rath to nebral vážně. A dnes ráno hrozby uskutečnila. Z minuty na minutu. Když vyšla s kufříkem z ložnice, ani nevypadala rozzlobeně. Ani nemusela zuřit. Ona totiž věděla, jak moc ho bolí vidět ji odcházet směr Moabit. Jak těžké pro něj je být sám.

Posadil se k opuštěnému stolu, zapálil si overstolzku a tupě zíral na drobty z housky a na červenou skvrnu od marmelády na Charlyině talíři. Seděl tam několik minut bez hnutí, dokonce aniž by potáhl z cigarety, jejíž popel se prodlužoval, až se odlomil a odpadl na parkety.

A potom se rozmáchl a smetl ze stolu jediným pohybem předloktí všechno nádobí v dosahu. Porcelán zařinčel, jeden talíř se rozbil, obsah nedopitého šálku kávy vychrstl na tapetu a zanechal na ní nepěknou stopu. Rath vyletěl od stolu, až se židle převrhla, kopl do nohy stolu a do příborníku, v němž zacinkalo nádobí, praštil pěstí do stěny, až ho zabolely klouby prstů, a vykřičel svůj bezmocný vztek do prázdného pokoje.

5

Charly se dívala z okénka příměstské dráhy, viděla ubíhající koruny stromů v parku Tiergarten a divila se, že vůbec nezuří. Ačkoliv pádný důvod by měla. Jak se včera večer po tom telefonu hrnul z domu. „Skočím zas jednou na pivo s Reinholdem.“ Jako kdyby se to nedalo odložit, jako kdyby se jednalo o rozkaz, když Reinhold Gräf zavolá a chce se s Gereonem Rathem sejít v Trojúhelníku.

Doopravdy se na Gereona zlobit nedokázala, spíš jí ho bylo líto. Reinhold Gräf byl jediným přítelem, kterého v Berlíně ještě měl, s nímž se ještě vůbec scházel. Anebo přesněji – znovu se s ním scházel. Jejich přátelství na několik let usnulo, ale potom, bylo tomu několik měsíců, zase procitlo ze svého zakletého spánku. Potají z toho měla za Gereona radost. Reinhold se sice zapletl s nacisty a pracoval v Prinz-Albrecht-Strasse, ale nebyl v jádru špatný chlap. Na oddělení vražd si ho coby kolegy vážila. Stále nechápala, že se takhle upsal novým mocipánům. V duchu si přála, aby Reinhold jednoho dne naznal, že v neprávním státě člověk nemůže jako policista prosazovat právo a řád. Snad nanejvýš jen ten řád. Gereon už to pochopil, to věděla, ačkoliv se o tom bavili jen zřídkakdy. Jenom nebyl ochoten vyvodit ze svého poznání patřičné důsledky.

Vlak přejížděl nad Charlottenburger Chaussee a Charly zavřela oči. Východo-západní magistrálu Berlína v těchto dnech také vyzdobili a ona se nechtěla dívat na olympijské kruhy střídající se s hákovými kříži, které se rozlezly po celém městě. Charly si stále nedokázala zvyknout, že vlajka s hákovým křížem je jejich novou státní vlajkou. A ani si nechtěla zvykat. Nesnesitelné, jak svorně si tam hákový kříž visel s vlajkami ostatních čtyřiceti devíti účastníků her. Na říšském sportovišti, v lese vlajek před zámkem, na Am Knie, na náměstí Adolfa Hitlera, všude. A vždycky ve spojení s nevinně bílou olympijskou vlajkou.

Vystoupila ve stanici Bellevue a přešla přes Sprévu. Nevěděla, jestli je Greta doma, ale měla klíč. Pořád ještě ho měla. Třebaže v tom bytě už léta nebydlela. Spenerstrasse pro ni nicméně zůstávala útočištěm i v letech, kdy byla vdaná za Gereona a žila s ním v Charlottenburgu. Něco na způsob zadních vrátek pro všechny případy. Greta Charlyin pokoj nikomu nepronajmula, bez těchto peněz se totiž docela dobře obešla a Charly tuto možnost přespání už několikrát využila. Že by se sem ovšem nastěhovala hned na několik týdnů, to se ještě nestalo.

Jejich manželství nebylo takové, jaké by manželství být mělo. Přičemž ani pořádně nevěděla, jak takové ideální manželství vůbec vypadá. Jednu věc však věděla zcela jistě: že žádnému manželství neprospívá, když před sebou mají muž a žena tolik tajemství jako ona a Gereon Rath.

Nevěděla, co před ní skrývá, bylo jen jasné, že od té doby, co pracuje na ZKÚ, už zdaleka nemluví o práci tolik jako dřív – a pokud ano, pak jen o banalitách. Časy, kdy u snídaně procházeli jeho aktuální případy a bavili se o kolezích, byly dávno pryč. O to přesněji věděla, co před ním skrývá ona. Co musí skrývat. Nebylo to tak, že by se navzájem podezřívali, natolik nacisté jejich manželství otrávit nedokázali, ale už si nesvěřovali všechno, co se jich dotýkalo nebo co je tížilo. A Gereon nesl na ramenou těžké břímě, to viděla, ať se to před ní snažil skrývat sebevíc, a nehodlal se s ní o ně podělit. Anebo ani nemohl. Užíral se, býval zamyšlený a ona chovala tichou naději, že nakonec dospěje k tomu, že z celé situace vyvodí patřičné závěry. Aby vystoupil z policejních služeb. Aby se tohoto státu, který už nebyl jejich, zřekl. Ale co potom? Na to také neznala odpověď.

Ve Spenerstrasse parkovala před domem limuzína, tmavě zelený opel, na jehož zpětných zrcátkách byly připevněny malé olympijské vlaječky. Charly zavrtěla hlavou. Člověk jim zkrátka neunikl, všude na těch pět kruhů narážel, modrý, černý, červený, žlutý a zelený, nejen na stožárech a průčelích domů, ale i ve výlohách, na autech a dětských kočárcích, třepotaly se na každém zatraceném jízdním kole. Třebaže do zahájení her zbýval ještě týden, oslavovaly noviny už teď každou výpravu, každého státníka, každou hvězdu, která kvůli olympiádě dorazila do Berlína. Město bylo odpudivým způsobem opilé samo sebou. Takhle svoje město neznala.

Měli si vzít dovolenou, ona a Gereon, odjet na dva týdny na Balt, aby tomuto rozruchu unikli. A on musel místo toho zavléct olympijské šílenství i do jejich společného domova.

Její domov.

Byl to vůbec její domov? Cítila se v Carmerstrasse někdy doopravdy doma? A nebo si tak připadala spíš ve Spenerstrasse?

Na dveřích pořád stálo Overbecková / Ritterová. Charly zazvonila. Podívala se na hodinky a čekala. Jedenáctá pryč, ale to pro Gretu nic neznamenalo, obzvlášť ne v neděli ráno. Charly se už přehrabovala v kabelce, když tu se z bytu přece jen ozval šramot, potom vrznul zámek a v pootevřených dveřích se objevil udivený obličej Grety Overbeckové. Byla ještě neučesaná a měla na sobě župan, ovšem byla už vzhůru, nezdálo se, že by měla kocovinu nebo by byla ospalá. Spíš překvapená.

„To jsi ty?“ řekla a podívala se na kufřík v Charlyině ruce. „Takhle brzy?“

„Ruším?“

„Ale houby. Ty nikdy nerušíš. Pojď dál.“ Greta otevřela dveře docela. „Jen jsem s tebou ještě nepočítala.“

Vzala od Charly kufr a hned ho zase postavila ke dveřím Charlyina pokoje.

„Ze všeho nejdřív si dáme kafe,“ oznámila a šla napřed do kuchyně.

Charly se posadila. Na místo, kde sedávala vždycky.

Na stole už dva kávové šálky stály. Oba použité.

„Takže,“ začala Greta, zatímco stavěla vodu na kávu, „povídej. Copak tvůj drahý Gereon zase zkonil?“

Charly tuto sugestivní otázku přešla a ukázala na šálky. „Vzal to včera večer někdo doslova, kdyžs ho pozvala ještě nahoru na kafe?“ zeptala se a odhalila zuby v úsměvu.

„To není tak úplně pravda. Káva se z nich pila dnes ráno.“ Greta ukázala pohledem směrem ke koupelně.

„Klaus je ještě tady,“ řekla. „Právě se holí.“

„Klaus?“

„Toho neznáš. Tys už tou dobou seděla v taxíku.“ Charly se usmívala. „Z tebe už nikdy počestné, usedlé děvče nebude.“

„No jo, usedlá už jsem. Vždyť v tomhle hezkém bytečku žiju už deset let.“

„Takže ti doufám nebude vadit bydlet další tři týdny zase se mnou.“

„To přece víš, na tom jsme se přece domluvily. Jen jsem tě čekala spíš až koncem týdne.“

Greta stála u sporáku a ohlížela se na ni přes rameno, jako kdyby čekala na odpověď, ale Charly jen pokrčila rameny. Sama nevěděla, proč to už nevydržela, proč musela stůj co stůj odejít už dnes. Ten telegram jí jenom poskytl vhodnou záminku, aby mohla odejít bez další scény.

„Víš, že můžeš přijít kdykoliv,“ pokračovala Greta, když se nedočkala odpovědi. „A jestli s tebou ten hajzlík špatně zachází, můžeš zůstat i napořád.“

Tím hajzlíkem byl myšlen Gereon. Třebaže takové výrazy používala spíš už jen ironicky, dokonalý mír Greta s Gereonem Rathem stále ještě neuzavřela. Na to o něm totiž věděla příliš mnoho.

Charly veškerou starost, zvědavost a vůbec všechno ostatní, co se v Gretiných slovech skrývalo, odrazila smíchem. „Poslyš, ono to zní, jako by se ti po mně stýskalo.“

„To si piš, miláčku.“

„Občas si říkám, že bys nutně potřebovala muže.“

„Proč, vždyť mám právě jednoho v koupelně.“ Charly si zapálila cigaretu značky Juno a pozorovala Gretu při přípravě čerstvé kávy. Co pár týdnů, to jiný muž. Takové časy také kdysi zažívala. Společně s Gretou. Byla to vzrušující doba, ale nevěděla, jestli by něco takového chtěla zpátky.

Zvuk tekoucí vody jí připomněl, že nejsou s Gretou v bytě samy. V koupelně právě někdo pustil vodu. Jako kdyby Gretin nocležník čekal na odmlku v jejich hovoru, než si opláchne holicí štětku, nebo co tam právě zrovna dělal. Poslouchal je?

V každém případě ten muž, který o dvě minuty později otevřel dveře od koupelny, nevypadal překvapený, že v kuchyni vidí další ženu. Zůstal stát ve dveřích, utíral si ručníkem čerstvě oholenou bradu a nepokrytě si Charly měřil. Nevěděla, jestli se jí to líbí, nebo přesně naopak. V každém případě to od něj bylo nestydaté.

Greta prolomila mlčení. „Charly,“ řekla, „to je Klaus von Rekowski. Klausi, tohle je Charlotte Rathová.“

Muž si přehodil ručník přes rameno a naznačil poklonu. Černé vlasy měl ještě vlhké a rozdělené přísnou pěšinkou, jeho svalnatý hrudník napínal nátělník. Alespoň už na sobě měl kalhoty, ale šle mu zatím zplihle visely po stranách. I to působilo určitým způsobem ležérně a ten muž to nejspíš věděl.

„Těší mě,“ řekl.

Charly neříkala nic. Ji příliš netěšilo. Třebaže – nebo právě protože – ten muž vypadal tak dobře. Potáhla z cigarety a jen kývla hlavou.

Von Rekowski si přetáhl šle přes ramena, přišel ke Gretě a políbil ji na tvář.

„Musím pomalu vyrazit,“ oznámil. „Už je moc hodin.“

„Nezapomeň si svých pět švestek. Nemám ráda muže, kteří se u mě zkoušejí uhnízdit.“

„Bez obav, to se nestane. Kromě toho určitě nepůjdu z domu v nátělníku.“

Zazubil se, zřejmě to měl být vtip, ale Charly nepřipadal vtipný. A už vůbec ne, když o pár minut později viděla, co si ten muž oblékl.

Černou uniformu. S červenou páskou na rukávu.

„Milé dámy,“ prohlásil a ťukl prstem o štítek čepice, „přeji vám příjemnou neděli.“

Aspoň že si odpustil německý pozdrav, ale ani to nemohlo zmírnit zděšení, které se Charly zmocnilo. Jen díky cigaretě dokázala zabránit tomu, aby se projevilo i v její tváři.

Když za sebou Gretin milenec zabouchl dveře od bytu, rozhostilo se nepříjemné ticho. Kamarádky seděly se svými šálky u kuchyňského stolu a kouřily. Slyšely z přízemí bouchnutí domovních dveří. Nastartování auta pod okny a vzdalující se zvuk motoru. Teď už Charly věděla, komu patřil ten opel. Olympiádou nadšenému SS-mannovi. Nejnovější akvizici její nejlepší, jediné kamarádky. Zatracenému náckovi.

Zamáčkla cigaretu v popelníku a vyslovila nahlas, co si myslela. Co beztak viselo ve vzduchu, aniž by to někdo musel říct nahlas.

„Co to provádíš?“ zeptala se hlasitěji a rozhořčeněji, než měla původně v úmyslu. „Ty teď chodíš do postele s nácky?“

Greta dál kouřila. „Chodím do postele s každým, kdo se mi líbí.“

„I s náckem? Já tě nechápu. Myslela jsem, že na ně máme stejný názor. Na to, co dělají s Německem. Co z Německa udělali.“

Greta také típla cigaretu. Konečně se na Charly podívala. „Ale však máme.“

„Tak co to má být?“

Greta pohodila rameny. „Není nácek jak nácek,“ řekla. „Klaus je slušný chlap.“

„No jistě. A Adolf Hitler je hodný na psy.“

„Tak jsem to nemyslela. Člověk na jeho pozici musí být ve straně. V dnešní době.“

„Na jaké pozici?“

„Klaus nám možná ještě pomůže. Je velké zvíře na pasovém úřadu Charlottenburg.“

„Co z toho jako plyne?“

„Potřebujeme přece pasy, ne? Pro tvoje klienty. Nebo razítka. Nebo co já vím.“

„Samozřejmě by se nám pasy hodily. Ale nehodí se nám nacista, který bude o všem vědět.“

„Jistěže ne. Myslíš, že jsem úplně blbá? Klaus samozřejmě o ničem neví. A ani nebude.“

„A jak nám tedy může pomoct?“

„To nechej na mně. Já vím, jak se na takové chlapy musí. Pomůže mi, aniž by věděl, že pomáhá.“

Charly nikdy ani nenapadlo, že možná mohlo být chybou zasvěcovat Gretu do své tajné činnosti provozované ve spolupráci s Wilhelmem Böhmem. Udělala to z toho důvodu, že Greta vlastnila švédský pas a protože švédská státní příslušnice mohla být užitečná v mnoha věcech souvisejících s přechodem hranic. Neudělala to proto, aby její kamarádka lezla do postele s nacisty, které hodlala využít pro své účely.

„Možná máš pravdu,“ pronesla. „Měla by sis ale dát pozor, aby to nedopadlo opačně a abys ty nepomáhala SS-mannovi. Aniž bys věděla, že mu pomáháš.“

6

Olympijská vesnice ležela opravdu trochu z ruky, ale když Rath odbočil z říšské silnice na prostranství před přijímací budovou, na němž stálo kromě tří šedých vojenských autobusů také několik civilních aut, měl ještě čtvrthodinu k dobru. Asfalt byl od čerstvě posečených trávníků oddělen dřevěným plotem. Rath zaparkoval vedle tmavě rudého fordu. Ten byl maximálně dva roky starý, takže kolínská výroba. Pocítil jistou hrdost kolínského patriota. A závist. Jeho dvoumístný buick, který koupil už ojetý, měl na hřbetě víc než deset let, což se už začínalo projevovat. Ventily klepaly, výfuk řval, ale na důkladnou renovaci chyběly peníze. Pískově žlutý lak byl zašlý a špinavý, protože Rath auto už delší dobu nemyl, natož aby ho leštil. Vedle fordu zářícího v ranním slunci vypadal jeho buick jako ošklivé káčátko.

Rath vystoupil a vydal se k hlavní budově, která působila překvapivě moderně a střízlivě. Nebyla tak okázalá jako stavby, co se v poslední době v Německu stavěly. Například jako Göringovo ministerstvo letectví, vedle něhož dokonce i královské pruské policejní prezidium, kdysi jedna z největších staveb města, vypadalo jako autobusová zastávka.

Olympijská vesnice vítala své návštěvníky přívětivou jednopodlažní budovou ve tvaru ramínka na šaty, která jako by člověku už z dálky otevírala náruč. Řada výkladů ve světlém průčelí dojem otevřenosti ještě zesilovala. Fotografický obchod, holičství, dokonce pobočka pošty. Hodiny na zvoničce sedící na průchozí budově brány ukazovaly za dvanáct minut osm. Přímo nad obloukem držela kamenná říšská orlice ve spárech hákový kříž a přímo pod ním stál příslušník wehrmachtu s puškou na rameni. Rath se mimoděk postavil do pozoru, ale voják se choval spíš jako civilista, dokonce se usmál, když vyslechl Rathovu záležitost.

„Běžte se ohlásit do Haly národů,“ řekl a ukázal vpravo. „Přepážka jedna.“

Rath poslechl a dostal se do podlouhlé zakřivené haly zaplavené sluncem, jejíž delší strany byly vroubeny táflovanými otevřenými přepážkami a vlajkami olympijských národů. Nad přepážkou číslo 1 visela vlajka s hákovým křížem. A za přepážkou stál důstojník wehrmachtu, který se usmíval, jako kdyby dělal reklamu na pastu Chlorodont, a dokonce pozdravil „Dobré ráno“, a nikoliv „Heil Hitler“. Neodložil svůj reklamní úsměv, ani když zkoumal Rathovy doklady, služební průkaz a rozkaz o přeložení podepsaný Nebem.

„Tak to jste vy. Vrchní komisař Franke se už zmiňoval, že přijde nováček.“

„Franke?“

„Vedoucí kriminální stanice,“ objasnil důstojník.

„Máte štěstí, že už tu mám vaši propustku, takže můžete rovnou jít.“

Muž v uniformě před Ratha přisunul jakousi legitimaci, která svému držiteli umožňovala přístup do všech olympijských objektů a do olympijské vesnice.

„Tady ten nestačí?“ zeptal se Rath a ukázal na svůj služební průkaz.

„Kdekoliv v Říši ano, ale ne tady, tady to máme na povel my,“ oznámil důstojník a udělal zase reklamu zubní pastě. „Olympijská vesnice je areál wehrmachtu.“

Přivolal hocha, který vypadal jako člen Hitlerjugend, jemuž z uniformy vyprali veškerou barvu.

„Nadporučíku?“

„Zaveď pana vrchního komisaře na kriminální stanici,“ řekl nadporučík.

„Provedu!“

Chlapec zasalutoval podruhé a udělal pohyb, jako by chtěl vzít Rathovu aktovku, ale Rath ji před jeho ochotným úchopem zachránil.

„Kdybyste mě následoval, vrchní komisaři,“ řekl kluk a vyrazil. V té své uniformě vypadal jako kříženec skauta a pikolíka z hotelu. Vedl Ratha na konec haly, kde prošli kolem druhého strážného, který byl spokojený teprve tehdy, když viděl Rathovu propustku. A nakonec se zastavili u dveří, na nichž nenápadným písmem stálo Stanice kriminální policie.

„Tady to je, pane vrchní komisaři.“

„Díky.“

Rath se ještě zamyslel, zda má chlapci dát spropitné jako běžnému hotelovému poslíčkovi, ale ten vzápětí švihl pravou paží, srazil paty a odporoučel se s řízným „Heil Hitler“.

Po tom vlídném civilním přijetí si Rath skutečně chvilku myslel, že v olympijské vesnici nehrají ty nacistické blbosti žádnou roli. No samozřejmě, že hrály.

Rovněž muž za psacím stolem, na jehož ryčné „Dále“ Rath po zdvořilém zaklepání vstoupil, ho přivítal německým pozdravem předepsaným pro státní zaměstnance. Takto nevrlý nacistický pozdrav, který se i bez toho nevyznačoval pražádnou vlídností, Rath ještě neslyšel. Zdálo se, že vrchnímu komisaři Frankemu právě něco přelétlo přes nos. Anebo to byl ještě větší bručoun než svého času vrchní komisař Böhm na Hradě.

Rath mu položil papíry na psací stůl.

„Kriminální vrchní komisař Rath se hlásí do služby.“ Vrchní komisař Franke, který na sobě měl nenápadný šedý trojdílný oblek z konfekce, zkontroloval otráveným pohledem rozkaz k přeložení i služební průkaz a pak je beze slova posunul zpátky přes stůl. Rath na něj tázavě hleděl, ale nic dalšího se nedělo, ten člověk se vrátil ke spisům na svém stole.

Rath pokrčil rameny, pověsil si světle hnědý klobouk a plášť na věšák a posadil se k jednomu z volných stolů.

„Tam ne,“ ozval se Franke, aniž by zvedl oči od spisu. „Tam sedí kolega Krause.“

Rath vstal a chystal se přesunout k sousednímu stolu.

„… a tam kriminální sekretář Lohmann…“ Zbýval tedy už jen stůl v rohu.

„Takže můj bude asi támhle ten,“ řekl Rath a už se tam vydal.

„To je stůl kriminálního sekretáře Löhra,“ zabručel Franke.

Rath se zarazil. SD sice zařídil jeho vpašování do olympijské vesnice v rekordním čase, ale potom mu zapomněl do kanceláře nastěhovat psací stůl?

Než stačil něco říct, Franke pokračoval. „Jelikož ale kolegu Löhra kvůli vám odvolali zpátky do Cottbusu, bude ten stůl zřejmě pracoviště, které zamýšlejí pro vás.“ Teď už Rath tušil, odkud pramení ta špatná nálada.

On nebyl pro kriminální stanici Elstal žádnou posilou, nýbrž kvůli němu někoho vyhodili. Posadil se a odložil aktovku. Löhrův stůl byl uklizený právě tak, jak by to člověk od stolu pruského kriminalisty očekával: telefon a stolní lampa vpravo, psací stroj vlevo, mezi tím kožená psací podložka potřísněná inkoustem, za ní stojánek na razítka, skleněný popelník, kalamář a vysoušeč inkoustu. V košíku s dokumenty k vyřízení zcela vlevo leželo několik papírů, úplně nahoře výroční zpráva Tajné státní policie. Rovněž zásuvky byly plné. Kriminální sekretář Löhr zatím zřejmě neměl příležitost sbalit si své saky paky.

O několik minut později, během nichž pomocí overstolzky bojoval proti nepříjemnému tichu, které kolem sebe šířil Franke, měl Rath příležitost seznámit se i se zbylými kolegy. Jako první se přiklátil hubený, světlovlasý pětadvacátník, který Ratha zvědavě okukoval, zatímco si věšel plášť.

„Smím vás představit: náš nový kolega, vrchní komisař Gideon Rath,“ ozval se Franke.

„Gereon,“ opravil ho Rath.

„Lohmann, Erich, kriminální sekretář,“ řekl blonďák a kývl na Ratha.

„Těší mě.“

„To jsem nevěděl, že nás mají posílit,“ řekl Lohmann Frankemu.

„Však neposílili. Rath je náhrada za Manniho.“

„Jak to?“ divil se Lohmann.

„Na to se musíme ptát těch nahoře,“ konstatoval Franke a ukázal ke stropu.

„No, tak doufám, že nehodlají vyměnit všechny sekretáře za vyšší hodnosti,“ prohlásil Lohmann a zasmál se.

Rath se přinutil k úsměvu.

„Tak tedy.“ Kriminální sekretář se s napřaženou pravicí natáhl přes stůl. „Na dobrou spolupráci,“ řekl a usmál se. V jeho očích však stálo něco jako číhavá ostražitost.

Rath se chopil nabízené ruky a potřásl jí.

„Rozhodně.“

„Jaké máte rekordy?“ zeptal se kriminální sekretář, když se posadil.

„Cože?“

„Kolega Löhr zaběhl stovku za dvanáct celých dva. Vy budete asi rychlejší, co?“

„Netuším.“

„Aha, vy nejste běžec?“

„Já běhám jedině, když mě k tomu donutí okolnosti.“ Lohmann se na vteřinu zarazil, potom se zasmál.

„To se vám povedlo. Už mi to došlo. Mělo mě to napadnout – při vaší výšce! Skok vysoký, že? Jaký máte osobní rekord? A jaký stylem používáte? Nůžky nebo sweeney? Anebo ten moderní horine?“

Rath si odkašlal. „Ehm, myslím, že musím vyjasnit nedorozumění. Já nejsem atlet, jsem kriminalista. Šéf bezpečnostní policie mě převelel ze Zemského kriminálního úřadu jako posilu na stanici olympijské vesnice.“

Kriminální sekretář Lohmann hleděl nechápavě.

„Nejste sportovec? Tak proč jste tady?“

„Abych dělal policejní práci, co myslíte?“

„Ano… ale…“ Lohmann neskrýval údiv. „Chci říct, nás všechny poslali do olympijské vesnice, protože jsme policisté a sportovci.“

Rath pokrčil rameny.

Lohmann ukázal na Frankeho. „Náš šéf, vrchní komisař Franke, běhá osmistovku pod dvě minuty, kriminální komisař Krause byl před dvěma roky policejní mistr Braniborska ve vrhu koulí. Já za sebe jsem vcelku slušný sprinter, jako byl i kolega Löhr. A vy…“ Hleděl na Ratha, jako by tomu stále nemohl uvěřit. „Vy nejste… nic?“

„Já jsem byl jednou rýnský mistr v zahýbané. To už je ale dávno.“

Lohmann na něj poulil oči. Zdálo se, že kriminální sekretář není z nejbystřejších. „To ale na olympiádě není, ne?“ zeptal se nakonec.

Než se situace mohla stát ještě trapnější, otevřely se dveře a do místnosti vplul muž jako hora, tělnatý a svalnatý zároveň. Koulař Krause by se hodil na vyhazovače kteréhokoliv z mnoha stále ještě aktivních ilegálních nočních podniků Berlína, ale evidentně se rozhodl pro policejní kariéru. Hora svalů se posadila k protějšímu psacímu stolu.

„Krause, těší mě,“ řekl muž, a než Rath stačil zareagovat, ujal se představování opět Franke. „Vrchní komisař Gideon Rath, náš nový kolega.“

„Gereon,“ opravil ho Rath. „Starý kolínský světec. Dá se to zapamatovat. Stojí to i v papírech, co jsem vám položil na stůl, kolego Franke. Malá rada: čtení pomáhá.“ Franke zvedl obočí. „Aha, to jsme ale dostali chytrého kolegu. ZKÚ budiž pochválen!“

Vyslal k Rathovi poslední nepřátelský pohled a vrátil se ke svým spisům. Také Lohmann vypadal, že se už zabral do práce. Krause, ten kolega naproti, vzal nějaký papír z příchozí pošty a upřeně na něj hleděl, jako by ho chtěl propálit zrakem. Místností se rozlilo tísnivé ticho, jehož zdroj se nacházel u Frankeho stolu.

Table of Contents

PROLOG

I CITIUS

1

2

3

4

5

6

II ALTIUS

III FORTIUS