Vlastimil Vondruška 

Křišťálový klič III 

Jarmarečník 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9572-2 (epub) 

ISBN 978-80-243-9573-9 (mobi) 

Mé ženě Aleně 

NENÁVIST 

Tuto pamětní knihu rodu Heřmanů, v pořadí už třetí, otvírám roku Páně tisícího sedmistého dvacátého šestého, dva dny po Vzkříšení. Všimli jste si jistě, že je napsána jiným písmem než ta předchozí. Mé písmo totiž není zdaleka tak úhledné, a ani být nemůže, protože otec se dlouho živil jako písař, než se stal vrchnostenským správcem. Jeho zápisky o našem rodu jsou mnohem učenější než ty mé a určitě i literárně vybroušenější a zasvěcenější. Takže se logicky ptáte, proč jsem se do psaní pustila já, jeho dcera Vilemína. Odpověď je kupodivu jednoduchá. Nedělám to proto, že bych měla neodolatelné kronikářské nebo spisovatelské nutkání, ale o pokračování rodinné kroniky mne požádal můj otec Johann. Má totiž práce tolik, že se ke kronice prakticky nedostane. Pokud projdete poslední listy té, kterou psal ještě on a skončil ji v loňském roce, zjistíte, že poslední roky trochu odbyl a zapisoval jen to nejdůležitější. Jenže v našem životě jsou důležité i zdánlivě bezvýznamné drobnosti, protože bez potůčků a potoků by nebyly řeky. Tenhle příměr je sice trochu škobrtavý, ale pravdivý, i když otec by to určitě vyjádřil lépe. V jezuitské koleji ho učili, jak se má psát a hovořit, aby byla slova voňavá jako rajská zahrada, upřímná jako víra a povznášející jako evangelia. Tuhle poučku jsem si nevymyslela, tu mu vtloukali do hlavy. Jistě chápete, že já jsem se nic podobného naučit nemohla, neboť jsem vyrostla mezi prostými lidmi v Kamenici a na cestách za obchodem posedávám v šencích a v chalupách s přadláky a tkalci.

To je také důvod, proč je on dobrá paruka, a já ne. Och, promiňte, zase mluvím jazykem poddaných, i když já a ani nikdo z naší rodiny poddaní nejsme. Děda Ignác byl sklář a díky němu požíváme práv svobodných lidí. To ovšem neznamená, že mi poddaní nejsou bližší než naše vrchnost. Urození lidé a jejich úředníci nosí paruky. My ostatní ne. Zkuste jít kosit pole s parukou na hlavě. A tak se trochu posměšně říká pánům paruky.

Můj otec ji samozřejmě nosí také. Doma ji naštěstí odkládá, a nejen fakticky. Proto je s ním celkem pořízení, rozumí si s mou matkou Brunhildou a nás, své tři děti, má opravdu rád. Někdy ho však podezírám, že se o mé dva mladší bratry Ambrože a Johánka zajímá víc než o mě, protože jsem jen holka. Když jsem o tom diskutovala s kamarádkami, zjistila jsem, že mají stejný pocit. Otcové vždycky více tíhnou ke svým synům.

Naštěstí jsem se loni z domova odstěhovala na Prácheň, protože jsem se provdala za Lukáše Kreybicha, synovce kupce z Šenova. Otec Johann právě díky mému odchodu z domova nabyl dojem, že teď nemám pořádně co na práci, a proto mne požádal, abych se ujala psaní rodinné kroniky. Udělala jsem to ráda, protože si myslím, že by naši potomci měli vědět, jak jsme žili, a uznávám, že otec na to opravdu nemá čas.

Z rodiny jsem asi jediná, kdo může v jeho psaní pokračovat. Tedy, nechci, aby to vypadalo, že mí příbuzní jsou negramotní. Neznám obchodníka, který by v dětství nenavštěvoval školu. Ani do cechu mezi řemeslníky vás nepřijmou, pokud neumíte alespoň trochu číst a podepsat se. Bez vzdělání se prostě vydělávat peníze nedají. A věřte tomu nebo ne, i vesničané v horách umějí číst. A mnozí opravdu svižně, pár jsem jich slyšela. Hlavně ti, co tajně vyznávají luteránskou víru. Doma ukrývají bible a večer si z nich čtou. To je asi jediný klad, který se dá na protestantských bludech najít. Ale to jen mezi námi, církev to vidí jinak.

Prostě, všichni z naší rodiny umějí číst a psát. Pokud jsem tedy napsala, že jsem asi jediná, kdo je schopen rodinnou kroniku vést, mínila jsem tím fakt, že jedna věc je opisovat slova, a druhá zapisovat myšlenky. S vlastním úsudkem jsem nikdy problém neměla, a proto jsem si v mládí vysloužila pověst, že jsem hubatá a drzá. Díky tomu jsem se poznala s naším hrabětem Filipem Josefem Kinským a máme k sobě celkem blízko, i když on je samozřejmě pán a já jen hubatá holka, která žije na jeho kamenickém panství. Když jsem se loni vdávala, jako svatební dar mi věnoval spoustu nábytku ze svého zámku ve Zlonicích. Je sice postarší, ale kvalitní, z tvrdého dřeva, některé kusy jsou intarzované a křesla a lavice čalouněné. V naší chalupě to vypadá honosněji než v jakémkoliv domě široko daleko. A ještě si náš hrabě vymínil, že bude kmotrem mého prvního dítěte.

Ale to jsem odbočila. Chtěla jsem jen říci, že se na kronikářskou práci hodím z celé rodiny Heřmanů nejlépe, samozřejmě pokud nepočítáme mého otce Johanna. Víte, co je oxymóron? Já to nevěděla, ale řekl mi to můj otec, když si přečetl první stránku mé kroniky. To divné slovo znamená protimluv nebo ještě lépe logický paradox. Napsala jsem totiž, že se v podstatě na kronikářskou práci nehodím, ale současně jsem se vychválila, že jsem pro ni naprosto ideální. To je podle otce oxymóron. Jemu se některé věci těžko vysvětlují, protože má svou mužskou logiku, kterou mu vštěpovali jezuité. Ale vy rozumíte, jak jsem to myslela, že?

Protože otec ukončil knihu osudů našeho rodu skoro před rokem, musím asi pro srozumitelnost dalšího vyprávění říci, co se za ten rok s námi všemi stalo. Není toho naštěstí mnoho, ale přece jen, lidský život není na rozdíl od skály něco, co se nemění a nehýbe. I když ani tenhle příměr není asi přesný, protože nedávno se v Hřensku hnula skála, zasypala jednu chalupu a zabila tři lidi. Má babička Anna se po smrti svého muže Ignáce stala v Kamenici kostelnicí a je ve městě váženou osobou. Ona samotná je spokojená, alespoň co vím, a pomáhá mé matce Brunhildě s domácností i s dětmi. Protože je můj otec Johann vrchnostenským správcem, má moje matka řadu společenských povinností. Vůbec ji nebaví a občas se s otcem poškorpí a odmítne ho někam doprovázet, ale nakonec poslechne, protože uznává, že bez toho, čemu ona říká šaškárna pro lidi, by nemohl být správcem a vydělávat tolik peněz.

Můj mladší bratr Ambrož se začal učit sklářem, on na školu nikdy moc nebyl, má ale šikovné ruce. Ve Falknovské huti byl ve svých šestnácti letech nejmladším baňkařem na verštatu. Jenže sklárnu koupila matčina sestra Hildegarda. Ty dvě se nemají rády, protože teta je až nemocná nenávistí k celému rodu Heřmanů. Můj strýc Leopold s ní totiž kdysi chodil, ale pro peníze se oženil s dcerou majitele sklárny. Hned jak Hildegarda převzala Falknovskou huť, mého bratra vyhodila. Ambrož tedy odešel a začal pracovat v nedaleké Chřibské. Tam se ho ujal Wolf, který sem přišel ze Šumavy spolu s mým dědou.

Druhý mladší bratr Johánek, to je otcův miláček. Vypadá jako cherubín, má plavé vlnité vlasy, modré nevinné oči, je po rodičích vysoký a dobře stavěný, ale co je hlavní, má hlavu na učení. Ve svých deseti letech se stal primusem, a pokud má otec čas, sám ho učí to, co mu místní škola dát nemůže. Jenže nedejte na první dojem. Bratr má modré oči jako anděl, ale anděl rozhodně není. Je to uličník jako jeho starší bratr a možná jako jsem byla i já. Ale je moc hodný a citlivý. Věřím otci, že z něj jednou něco bude.

O sobě jsem už psala. Žiju s manželem na Práchni a oba se věnujeme obchodu. On s mým strýcem Matyášem vozí zboží do zahraničí a já se věnuji plátenictví, neboť jsem to slíbila našemu hraběti. Mám na starosti celé obrovské panství. Poddaní tady tkají nejen pro něj, ale i pro můj podnik. Zvládnu totiž oba, vrchnostenský i ten náš. Matka na mne pořád útočí, proč už nemám s Lukášem dítě. Lukáš tráví hodně času na cestách a ani já nejsem pořád doma, takže se někdy nevidíme i dva nebo tři týdny. Ale když jsme spolu… Nehodí se říkat více, jen tolik napíšu, že zatím nechci otěhotnět, protože mám svou práci. Lukáš se mnou asi nesouhlasí, ale jsme mladí a máme dost času. Nejdříve musíme získat majetek a postavení, aby naše děti nevyrůstaly v chudobě, v jaké žije většina rodin v horách.

Vyprávění o příbuzných, kteří s námi nežijí v Kamenici, bude stručnější. Strýc Leopold zemřel v Lombardii, ale nikdo pořádně neví, proč a jak. Jeho žena Marie žije ve Vídni v malém paláci někde poblíž chrámu svatého Štěpána a živí se tím, že ubytovává mladé šlechtice. Kdysi byla bohatá, ale o veškerý majetek přišla. Její manžel ho totiž převedl na syna Petra, ale ten se ho vzdal ve prospěch sestry Pavlíny. Nu a tu o všechno okradl její tchán. Vzápětí ovdověla a jejím jediným majetkem je šlechtický titul baronka z Cassamontero. Oba, tedy Petr i Pavlína, teď žijí v Děčíně. Petr také ovdověl, má dva malé syny a je hraběcím lékařem. Zdá se mi, jako by se nám tak trochu vyhýbal, i když nevím přesně proč. Ale možná je to jen jeho uzavřenou povahou.

Strýc Matyáš žije v Haidě s Rozárkou, která umí skvěle brousit sklo. Mají už čtyři děti. Nejstarší Adam začal se svým otcem jezdit za obchodem, ostatní jsou ale ještě malé a žijí doma. Matyáš a jeho švagr Adalbert jsou obchodní společníci mého manžela.

A pak ještě vím o svém bratranci Robertovi, který žije jako novic u františkánů v Hejnicích od té doby, co ho opustila matka. Neodsuzuji Hedviku pro její opilství. Měla smutný úděl, jako by na ni Bůh zapomněl. Tolik ran, kolik schytala ona, by nevydržel nikdo. Náš život pozemský není totiž vůbec lehký a je snadné opovrhovat těmi, kteří zhřeší. Jenže copak všichni ti přemoudřelí mravokárci vědí, jak se cítí nešťastní a chudí lidé, které oni tak bohorovně kritizují? Ostatně i o tom je kronika našeho rodu.

I. KAPITOLA 

Anna pravidelně navštěvovala hřbitov, který přiléhal ke kamenickému kostelu a od rynku a ulice ho oddělovala jen vysoká kamenná zeď. U Ignácova hrobu se zastavovala každé ráno, když šla za svými kostelnickými povinnostmi. Z chrámu svatého Jakuba to měla jen pár kroků a většinou používala postranní vchod ze sakristie.

Hrob pomalu zarůstal trávou, ale nepůsobil už tak prostě jako zpočátku. Johann totiž nechal na otcově hrobu vyměnit dřevěný kříž za kovaný se štítkem, na němž bylo Ignácovo jméno a datum smrti. Anna měla raději ten dřevěný, ale nemínila se hádat s dětmi pro malichernosti. Se sepjatýma rukama postála nad hrobem a pomodlila se. Ale když se pokřižovala, obvykle neodešla hned. Tiše Ignácovi vyprávěla, co je nového, a někdy s ním dokonce diskutovala, když si představila, co by na to řekl on. Tahle kratinká setkání s ním jí dávala sílu, aby zapomněla na smutek, který ji občas trápil.

Když kostel před bohoslužbou a po ní uklidila, chodívala obvykle na krátkou návštěvu na děkanství. Pokud Jindřich Ignác Teigl spěchal za svými povinnostmi, vyslechla si jen úkoly a jeho případná přání, ale když se nic nedělo, pak spolu poseděli a rozprávěli o farnosti a farnících.

Anna věděla, že dnes nemá děkan Teigl jinou povinnost než si připravit zítřejší kázání. Byl to však už starý a zkušený prelát a tohle mu nikdy mnoho času nezabralo. Předpokládala proto, že si i dnes v klidu spolu posedí, a těšila se. Měla toho vždycky hodně na srdci a on byl na rozdíl od snachy Brunhildy ten, kdo ji trpělivě vyslechl. Stejně jako jí dříve dokázal naslouchat její manžel Ignác. S ním však probírala jen rodinné záležitosti. O těch na děkanství mlčela, o to ochotněji vyprávěla, co se dozvěděla o lidech z farnosti a případně i od syna ze života na zámku.

Když vstoupila do uklizené a starosvětsky zařízené světnice, pozdravila jako obvykle: „Pozdrav pánbůh!“

Děkan Jindřich Ignác Teigl přikývl, ale neodpověděl, jak se sluší. Neřekl: „Dejž to pánbůh,“ ale s lehkým pousmáním opáčil:

„Až na věky, dcero!“

Bez vyzvání se posadila do křesla proti němu, tohle bylo její místo. Pak se ho zvědavě zeptala, co tím mínil. Takhle se přece věřící zdraví od nepaměti.

„Jistě, dcero. Jenže víš ty, co ten starobylý pozdrav ve skutečnosti znamená? Původně zněl ‚pozdrav tě pánbůh‘ a rozšířil se v časech morových ran. Lidé si těmi slovy přáli, aby je Bůh uzdravil, pokud by se nakazili. To přece není pozdrav hodný skutečné víry, protože naším vyznáním jsou evangelia. Jistě jsi už zaslechla pozdrav ‚pochválen buď Ježíš Kristus‘! A k němu patří má odpověď, kterou jsem ti před chvíli řekl.“

„Zaslechla jsem ten pozdrav na zámku,“ připustila váhavě Anna. Neměla ráda novoty a tenhle jí přes ústa nešel. Vrchnost vždycky mluvila jinak než poddaní.

„Tak proč ho nepoužíváš?“

„Mám ráda ten starý.“

„Jako většina farníků. Víš ty, že se nový pozdrav snaží v celé litoměřické diecézi prosadit náš vznešený biskup Vratislav z Mitrovic?“

Pokrčila rameny, ona byla jen kostelnice, ne prelát.

„Je to pozdrav křesťansky mnohem vhodnější! Vyjadřuje pokoru a upřímnou víru!“ pokračoval důrazným hlasem děkan. „Kristus má z něj radost, a proto shlíží na své ovečky laskavě. Náš biskup obdržel od samotného Svatého otce výsadu, že věřící jeho diecéze, kteří začnou ten pozdrav používat, obdrží automaticky papežské odpustky. V neděli o tom budu hovořit při svém kázání. A tebe žádám, abys tenhle pozdrav používala vždy a všude!“

„Jak poroučíš, otče!“

„Anno, copak já ti něco nařizuji?“ řekl měkce Jindřich Ignác Teigl. „Neděláš přece milost mně, ale velebíš Ježíše Krista.“

Opatrně přikývla. Tohle bylo jediné, co jí na hovorech s ním vadilo, pokud se zaštiťoval vírou, ale kvůli teologickým poučkám neviděl, co se děje doopravdy. Věděla totiž, že věřící na panství mají úplně jiné starosti než to, jak se správně zdravit. Loni byla špatná úroda, ale vrchnost požadovala stejné platy a královská berně byla zase o kousek vyšší. V Lužici se prý objevil mor a u Lipé nedávno přepadli a zabili kupce z Mimoně. Ale kdyby jen to! Allasonův podnik v Rumburku koupil Franclin Nurse a přadlákům v horách oznámil, že za kopu vřeten bude platit o půl zlatníku méně. To byla pro většinu rodin katastrofa.

„Tuším, co se ti honí hlavou,“ vytrhl ji z přemýšlení děkan Jindřich Ignác Teigl. „Má drahá Anno, nemysli si, já vím, co se na panství děje. Jenže církev nemá sílu bránit všemu bezpráví. Dobrý pastýř může dávat svým ovečkám jen to, co má ve svých rukách. Já nejsem Kristus, abych několika chleby nasytil zástup hladovějících. To, co jim mohu dát, je naděje! Pokud nebudeš věřit ve spásu, přestaneš věřit ve vše, co s naším životem souvisí. Jsem starý a možná naivní, přesto si namlouvám, že mohu lidem dobrým slovem pomáhat.“

„Jistě, otče,“ vyhrkla Anna, a než tomu dokázal zabránit, uchopila ho za ruku a políbila ji.

Pavlína stála u pece a vařila. Své malé synovce měla v širokém proutěném košíku na lavici u okna tak, aby na ně sice nesvítilo slunce, ale pootevřenými křídly proudil čerstvý vzduch. V kuchyni byla od ohně trocha štiplavého kouře, i když Petr nechal starou pec přestavět a tahle už měla solidní komín. Pokud však něco jen ohřívala na kovové trojnožce v hrnci, musela v čelustích pece zapálit malý oheň. Trocha kouře vždycky unikala do místnosti a tu odváděl dýmník ve starobylém klenutém stropu.

Ty dva malé milovala, jako by byli její. Wolfovi s Ignácem byl rok a půl a byli to zdraví a silní chlapci. Trávila s nimi víc času než její bratr, protože měl jako lékař na rodinu času zoufale málo. Ale jí to nevadilo. Zvykla si na klid, který jí život v Děčíně po bouřlivém vídeňském mládí skýtal.

Starala se o celou domácnost, spřátelila se snad se všemi ženskými v ulici, a jakmile měla volnou chvilku, četla si. Petr pro ni objednával knihy jak v Praze, tak i v Lipsku. Ovšem když bedny vybalovala, vždycky našla mezi svými romány zasunutý nějaký lékařský nebo přírodovědný spisek. Občas bratra škádlila, jeho knihu v domě ukryla a on ji musel hledat, jako by si děti hrály na schovávanou.

Vrzly dveře a do kuchyně hřmotně vstoupil hraběcí komoří Ruppert. Bez zájmu se ohlédla přes rameno a oznámila, že bratr odešel k pacientovi a vrátí se až večer.

„Já přišel za ní,“ opáčil důležitě komoří. S lidmi ve městě hovořil s povýšeností, jako by on sám byl milostivá vrchnost. „Šla se mnou na zámek.“

Pavlína vyrostla v nejlepší vídeňské společnosti a pohybovala se i na císařském dvoře. V Děčíně ji všichni znali jen jako Pavlínu Heřmanovou, nikomu neprozradila, že je baronkou z Cassamontero. I Petrovi o tom přísně zakázala mluvit. Pro hraběcí úředníky byla nezajímavá a bylo to vlastně poprvé, kdy ji některý z nich oslovil. S hraběnkou Marií Filipínou Thunovou se viděla jen jednou, a to když ji Petr odvedl představit na zámek. To bylo ještě v loňském roce. Hraběnka se na ni podívala, přikývla, ale nic neřekla. Tím to bylo vyřízené. Petrovi prokazovala přízeň, protože si vážila učenosti, ale poddaní ji naprosto nezajímali.

Pavlína nesnášela nadutost a hloupost. Proto se obrátila ke dveřím a úsečně odpověděla: „Neviděl, že mám práci? Až to dodělám, přijdu. Pokud tu chtěl na mě počkat, sedl si ven do mázhauzu.“ Mohla si drzost dovolit, ona poddaná nebyla.

Komoří zalapal po dechu a cosi zakoktal, protože to nebyl muž bystrý a najednou nevěděl, co si počít v situaci, kterou nikdy nezažil.

„Vidíš sám, že vařím,“ přešla Pavlína do normálního způsobu řeči. „A hlídám ty malé. Jsem v domě sama, takže hned jak se bratr vrátí, přijdu. Po kom se mám ptát? Kdo chce se mnou mluvit?“

„To jí jen tak neprojde!“ vyhrkl konsternovaně. Otočil se a s prásknutím dveří kuchyni opustil.

Pavlína dodělala svou práci, pak vzbudila malé synovce, uchopila je za ruce a pomalu se s nimi vydala na dvůr za domem. Učila je chodit a měla radost, jak jim to jde.

Petr se vrátil poměrně brzy, těsně po poledni. V klidu se najedli.

V mázhauzu už čekali tři pacienti.

„Dneska se musíš o malé postarat ty,“ oznámila Pavlína, když sklidila ze stolu.

„To přece nejde. Víš dobře, že nechci, aby zůstávali sami. A do pracovny, když za mnou chodí nemocní, je vzít nemohu. Co máš tak důležitého?“

„Mám se dostavit na zámek.“

„O ničem nevím. A to jsem mluvil s naší hraběnkou včera,“ kroutil nechápavě hlavou Petr. „No, když je to tak, tak běž. Nějak to zařídím.“

„Večer budou pohankové placky se škvarky,“ slíbila ještě a pak se šla převléknout z domácích šatů do lepších. Domácí si koupila až tady v Děčíně. Byly to poctivé měšťanské oděvy z tmavé látky tradičního střihu a bez jakéhokoli zdobení, jak se na počestnou ženu slušelo. Ovšem v truhlici měla několik drahých oděvů, které nosila do společnosti ve Vídni. Skoro rok je neměla na sobě, a tak ji napadlo, že tomu namyšlenému Ruppertovi ukáže, že ona není jen tak někdo. Vybrala si brokátové šaty se stříbrnou výšivkou. Když si je oblékla, s nelibostí postřehla, že jsou jí v pase těsné, díky usedlému životu trochu přibrala. Před zrcadlem se ještě decentně nalíčila. Když udělat dojem, tak se vší parádou. A protože neměla čas si pořádně upravit vlasy, vzala si nejlepší čepec s krajkami.

Na schodech potkala řezníka Cypriána, který šel za jejím bratrem, protože si poranil prst a rána se mu zanítila. S takovými drobnostmi se za lékařem obvykle nechodilo, ale on jako cechmistr rád ukazoval, že mu na nějakém zlatníku nezáleží. Jeho žena o něm prohlašovala, že ho sice neporazí rozzuřený býk, ale nepatrná chřipka ano. Ovšem říkávala to jen za jeho zády.

Cyprián se zastavil a nevěřícně si Pavlínu prohlížel. Jako v případě většiny řezníků, jeho žerty bývaly zemité a jen zřídka opravdu vtipné. Jenže tentokrát se na žádný nezmohl a jen popleteně vyhrkl: „Pozdrav pánbůh, Milosti.“

Pavlína se na něj zářivě usmála. Zíral za ní, dokud nezmizela. Nepospíchala, brokátové šaty nebyly ušité na to, aby se v nich chodilo rychle. Nechtěla se zpotit a zadýchat. Ulicí Dlouhá Jízda šla, co noha nohu mine. Tak se tu říkalo svažité rampě, která byla vysekaná do skály a vedla z malého rynku za kostelem Povýšení svatého Kříže na vršek ostrohu k zámecké bráně.

Fortnýř jí suše oznámil, že na ni už čekají, a odvedl ji do paláce. Hraběnka Thunová ji přijala ve svém budoáru. Když Pavlína vešla, celkem přátelsky ji uvítala, o slovním konfliktu s jejím komořím ani slovo, i když on nikdy žalovat nezapomněl. Nemohla odtrhnout oči od jejích šatů, protože milovala dvorskou módu. Pavlína, když ještě žila ve Vídni, měla nejen vkus a stýkala se s nejlepšími krejčími, ale studovala tištěné módy a sama si tyhle šaty navrhla.

„Posaď se,“ řekla hraběnka a rukou ukázala na křeslo u malého stolku, na kterém stála karafa s vínem a byly připraveny tři sklenky z křišťálového skla zdobené rytinou s hraběcím erbem. „Jak že se jmenuješ?“

Pavlína postřehla, že s ní nemluví jako s poddanou, a tím zvědavější byla, o co jde. Ani Petr nic nevěděl. S lehkou úklonou řekla své dívčí jméno. Tak ji na zámku bratr loni představil.

Hraběnka Marie Filipína Thunová se pousmála a lehce zavrtěla hlavou. „Ne, ne, má drahá, tak se už nejmenuješ. Chápu, proč tajíš své urozené jméno, ale situace ve Vídni se pro tebe přece jen trochu změnila. Přijel za tebou dvorský rada Hubert von Traunstein, aby věc s dluhy tvého zemřelého manžela jménem císaře konečně uzavřel. Jak, to mi neřekl, jen prohlásil, že snad budeš mít konečně klid.“

Pavlína se nepatrně zachvěla. Hubert von Traunstein byl její milenec. To on jí dal po manželově smrti peníze na útěk z Vídně. Tehdy mu ovšem neřekla, kam odjíždí. Místo svého pobytu tajila, ani matce neprozradila pravdu. Hubert byl postarší ženatý muž, věkem mohl být jejím otcem, a to ještě otcem, který měl dceru ve zralém věku. Právě proto si její milostné přízně vážil, zahrnoval ji dárky, byl k ní laskavý a pokaždé ji zkušeně a velice hezky pomiloval. Nepředpokládala, že se ještě někdy setkají.

Huberta von Traunstein přivedl hraběnčin komoří. Na Pavlínu se mračil jako čert, nicméně měl své instrukce. Hosta představil plným titulem, uklonil se, ale ještě než za ním zavřel dveře, všiml si, že lékařova sestra sedí s hraběnkou u stolu. To samozřejmě musel vzít v potaz, pokud spolu budou znovu jednat. Po poddaných stejně jako většina vrchnostenských úředníků rád šlapal, ale mocným se klaněl.

Dvorský rada měl na sobě tmavý oblek s rukávy a límcem bohatě lemovanými krajkou. Pavlíně se nepatrně uklonil a úředním hlasem jí oznámil, že přichází z pověření císařské kanceláře. Posadil se ke stolku, sám nalil do číšek víno a s oběma ženami si dvorně připil. Teprve pak přešel do důvěrnějšího tónu.

„V kanceláři se naštěstí našly písemnosti tvého zemřelého tchána a z nich bylo jasné, že tě hanebně připravil o celé věno. Jeho dluhy byly obrovské a to, co s tvými penězi dělal, bylo sice v naprostém rozporu se ctí rytíře, ovšem nebylo to nezákonné. Věřitelé se samozřejmě nemínili vzdát jediného tolaru ze svých pohledávek. Náš vznešený panovník vše posoudil a rozhodl, že tvé osobní věci nemohou patřit věřitelům. Proto jsem ti přivezl vše, čím byly tvé dvě komnaty v paláci pánů z Cassamontero zařízené, včetně koberců, obrazů a také knih. Právě ty rozhodly, že ti císař majetek vrací, protože obdivoval tvůj vkus. On sám si učenosti váží a prozradím ti důvěrně, že si dva romány z tvé knihovny přečetl, než mne sem s těmi věcmi vyslal.“

Pavlína ho překvapeně poslouchala. Bylo jí jasné, že se její milenec musel v celé záležitosti osobně angažovat. A určitě ne nevýznamně. Postřehla, jak se na ni dívá, a pochopila, že k ní asi cítí víc, než si připouštěla. A možná než si dříve ve Vídni připouštěl i on sám.

„A ještě něco,“ řekl dvorský rada po kratinké odmlce. Bylo znát, jak si její radost vychutnává. Vytáhl etuji potaženou modrým sametem. To byla Pavlínina šperkovnice. Otevřel ji a položil před ni. Uvnitř byly všechny její šperky, včetně zlatého prstenu s obrovským rubínem. To byl starobylý rodinný klenot, který jí na prst po svatební noci navlékl manžel Alfons Heribert z Cassamontero. Dodnes na tu noc vzpomínala se směsicí studu, smutku a pobavení.

„Ten je nádherný!“ vykřikla nadšeně hraběnka Marie Filipína Thunová, a aniž požádala o svolení, uchopila ho a navlékla na prst. Zvedla ruku proti očím a zálibně si šperk prohlížela.

Pavlína toho využila, protože hraběnka se nedívala na nic jiného než na rubín, který rudě jiskřil v paprscích odpoledního slunce dopadajícího do budoáru vysokým oknem. Usmála se na svého bývalého milence a rychle stočila rty do kroužku, jímž mu kdysi posílala tajné polibky. Mrkl na ni a udělal totéž. Pavlína doufala, že tím to neskončí. Od podzimu se s nikým nemilovala a dosud jí to nejen nechybělo, ale většinou na to neměla ani myšlenky a náladu. Jenže najednou po tom zoufale toužila.

„Neprodáš ho?“ zeptala se hraběnka Thunová a s lítostivým povzdechem vrátila prsten do šperkovnice.

„Nemám na něco takového právo,“ odmítla to trochu příkře. Ne kvůli hraběnce, ale vzpomínky, které se najednou jako by zhmotnily, byly příliš smutné. Bořily její dosavadní klid a vyrovnanost.

Rychle pokračovala: „Je to rodinný šperk a prodat ho prostě nelze. Omlouvám se.“

„Chápu to,“ souhlasila hraběnka. Věděla, že v tuhle chvíli by na tak drahý klenot stejně v pokladnici nebyly peníze. Leda by si někde půjčila. Otázkou bylo, od koho, protože dlužila nejen přátelům, ale musela si půjčit i u židovského lichváře v Praze. „Třeba ale někdy názor změníš. V takovém případě chci, abych byla první, komu bys ho nabídla! Vznešený pan dvorský rada dnes přenocuje na zámku. Večer uspořádám na jeho počest malou oslavu. Účastníš se jí i se svým bratrem.“

Pavlína zajásala, protože to byla příležitost důvěrně se věnovat svému milenci. Jenže dům nemohli opustit oba, ona i Petr, kdo by se postaral o malé? Tuhle námitku řekla nahlas.

„Vy nemáte doma služebnictvo?“ vyděsila se hraběnka. „A kdo vaří, uklízí a spravuje šaty?“

„Já,“ opáčila s gustem Pavlína.

Marie Filipína Thunová se na ni s účastí zadívala, protože si nemohla v hlavě srovnat, jak je možné, že baronka, navíc určitě ne chudá, nemá služebnictvo a sama dělá práce neurozených ženských. Z rozpaků ji vysvobodil dvorský rada.

„Věřte tomu nebo ne, vznešená paní hraběnko, ale tu a tam si i já sám rád něco uvařím. Uklidňuje mě to.“

„Mě by to rozhodně neuklidnilo,“ opáčila upjatě. Pak se ale najednou široce usmála a dodala: „Asi bych se spíš otrávila, než si pochutnala. Pošlu k vám svou komornou. Ta se o malé postará až do rána. Neboj se, drahá baronko, s dětmi to umí. Starala se o mého syna, když byl malý. Oslava bez Petra a tebe by mne nebavila. Máš mi co vyprávět. Jak jsem pochopila, zažila jsi ve Vídni spoustu zajímavého.“

Oslava na zámku měla rodinný ráz, účastnila se jí jen hraběnka se svým patnáctiletým synem, dvorský rada Hubert von Traunstein, Petr s Pavlínou a italský malíř Giacoppo Mercinelli, který zrovna pracoval na hraběnčině portrétu. Zábava byla nenucená, zvláště když se po jídle objevili zámečtí hudebníci a začalo se tančit. Hraběnka milovala tanec a malíř Giacoppo i Petr byli skvělí tanečníci. Přes vehementní protesty si musel s Pavlínou zatančit i mladý hrabě. Přestože měl několik křestních jmen po všech svých kmotrech a patronech, používal jen dvě – František Antonín z Thun-Hohensteinu. Byl nemotorný a rád si šel za chvíli sednout. Pavlíně pak svou pozornost věnoval jen její milenec. Šeptem se dohodli a noc strávili spolu.

„Stýskalo se mi,“ přiznal se, když leželi na lůžku vedle sebe.

„To já požádal císaře, aby tu věc nechal prošetřit a aby mne tím pověřil. Má manželka má totiž blízko k císařovně. Kdyby tak věděla, za koho se přimlouvá!“

„Nebuď ordinérní,“ napomenula ho, ale ne ve zlém. Nerada mluvila o tom, že je jen nemravnou konkubínou, ale nemělo cenu se tím trápit. Dobře věděla, že její milenec má svou manželku rád. Jenže byla starší než on, a proto se spolu po vzájemné dohodě už v loži nemilovali. To však jeho ženě nebránilo žárlit a s věkem se to ještě zhoršovalo. Hubert von Traunstein nemínil svou ženu popuzovat nebo jí ubližovat, ale v Pavlínině přítomnosti nic nepřikrášloval.

„Mám tě rád,“ opáčil prostě. „Co jsi odešla, s žádnou jinou ženou jsem neležel. Byl jsem ti věrný. Nechci tě znovu ztratit. Za Duchcovem jsem koupil od Lobkoviců v horách malý statek. Ne že bych ho potřeboval, ale pořídil jsem ho kvůli tobě. Má žena nesnáší dlouhé cesty v kočáru, takže tam budu jezdit sám. Najdeš si na mě čas? Je tam krásná krajina a malý zámek. Zařídíš si ho po svém a můžeš se tam i odstěhovat, pokud budeš chtít.“

„I mně je s tebou moc hezky,“ přiznala se poctivě. „Ale já jsem se změnila. Má vůbec smysl, abychom se ještě vídali?“

„Nic ve zlém, ale před chvílí, když jsem tě objímal, jsem si nevšiml, že by ses alespoň v tomto ohledu příliš změnila,“ namítl s náznakem pobavení. „Jistě že to má smysl. Jak tě znám, ani ty nikoho nemáš. Nechci po tobě moc. Nemusíš mi slibovat věrnost, nemusíš tam žít, pokud se ti nechce. Stačí mi, že se tam budeme scházet. Neboj se, nebude to příliš často, mám u dvora své povinnosti.“

„Budu o tom přemýšlet,“ slíbila, zívla únavou a pak se mu stulila do náruče. Usnula skoro hned.

II. KAPITOLA 

Na cestě z Hamburku se Matyáš pohádal s Vilemíniným manželem Lukášem. Nebylo to poprvé. Spor vedli stále o to jediné. Lukáš Kreybich si myslel, že je třeba obchodovat velkoryse, a to znamenalo zařídit si v několika velkých přístavech sklady a prodávat nejen sklo a plátno, ale vše, co se dalo v Českém království zpeněžit. To samozřejmě vyžadovalo velký kapitál, který neměli. Lukáš navrhoval spojit se s obchodníky z Haidy a okolí, dát peníze dohromady, pracovat společně a pak se samozřejmě dělit o zisk.

Tohle Matyáš naprosto odmítal. To, co si prostřednictvím svých dvou povozů vydělal, považoval za dostatečné. Snadno uživil rodinu a neviděl důvod, proč by se měl o zisk s někým dělit. Už takhle mu vadilo, že se dělí s Lukášem, který měl jen jeden povoz, ale po vyplacení švagra Adalberta, který jim s obchodem pomáhal, se dělili na polovic.

„Je to velké riziko,“ bránil se proto nápadům svého společníka.

„Copak tobě nestačí to, co si vyděláme?“

„Dneska ano, ale co zítra?“ opakoval Lukáš své obchodní evangelium. „Konkurence roste, malí kupci mizí. Dokonce i velcí pražští obchodníci začínají mít potíže. Přežijí jen ti nejsilnější. A nejdravější. A to nemluvím o tom, že skoro všichni jezdí pořád jen do Hamburku. Já tvrdím, že musíme zamířit do Nizozemska nebo do Španělska. Musíme být odvážní, protože ten, kdo se tam usadí první, vydělá nejvíc.“

„Nebo taky přijde o všechno. Já si dobře vzpomínám, jak chtěl můj bratr Leopold obchodovat s Benátkami. Já skončil ve vězení a on prodělal spoustu peněz,“ oponoval mu Matyáš zkušeností z mládí, kterou považoval za nezpochybnitelný argument. Jenže Lukáš nesouhlasil, protože tohle slyšel stokrát a nemínil se nechat jeho vzpomínkami zatlačit do kouta.

„Chyba byla, žes vyrazil někam, kdes to vůbec neznal, Matyáši. Navíc byla jiná doba. Tehdy Benátky válčily s našimi Habsburky. Chci zkusit Španělsko. Rautenstrauch tam nedávno byl. Myslí si totéž, co já.“

„Cože?“ vykřikl pobouřeně Matyáš. „Ty ses za mými zády domlouval s tím lotrem?“

„Christian Franz Rautenstrauch je v první řadě obchodník,“ mírnil svého druha Lukáš. „Znám už zpaměti, jak jsi mu pověděl o svém nápadu, jak ti ho ukradl a jak se ti snažil přebrat zákazníky. Dal jsi mu na pamětnou, a velice chytře. Od té doby spolu přece vycházíte. Nemohl bys nechat už tu starou věc spát? Obchod není manželství.“

„Protože to není svátost,“ bručel kysele Matyáš.

„Jistě. Ale právě proto se dá v obchodě nevěra prominout, pokud se na tom dá vydělat, nemyslíš?“

„To si tedy nemyslím! Jsem možná staromódní, jak mi pořád předhazuješ, ale existují jisté zásady, a od těch by slušný člověk ustupovat neměl. To bys mohl nakonec prohlásit, že si můžeme jako společníka vzít i luterána, nebo třeba nedej bože dokonce Turka.“

„Vždyť s nimi spousta našich kupců obchoduje. Ostatně, i my prodáváme luteránům.“

„To je něco jiného. Prodávat se ziskem pohanům není hřích. To najdeš v životopise svatého Jakuba, patrona všech obchodníků.“

„Odkud tohle víš?“

„Od bratra. Johann studoval u jezuitů, ten to musí vědět. Takže si pamatuj, že lze obchodovat i s lidmi hanebnými, pokud to nejsou zločinci. Samozřejmě za předpokladu, že za zboží zaplatí. Ale nikdy bychom si je neměli pouštět blíž k tělu. Rautenstrauch je veš, kterou si já do kožichu nenasadím. A basta!“

„A co uděláš, až se Rautenstrauch spojí s našimi sousedy a připraví nás o živobytí?“

„A co uděláš ty, až se zřítí klenba nebeská? Přemýšlíš o věcech, které nemají žádný smysl, dokud se to nestane! A ono se to nestane, protože Bůh nad námi bdí a své věrné neopustí. Pokud přijde někdo o živobytí, pak hříšník, jako je Christian Franz. Pán nás vidí a nezapomíná. Trest přijde vždycky!“

„Jsi naivní. Ukaž mi kupce, kterého Bůh potrestal jen proto, že je úspěšný! Za porušování desatera snad, ale za to, jak vede obchod?“

„A co tvůj strýc? Shořel mu dům a jeho syn nestojí za nic.“ Tohle bylo citlivé pole a Lukáš si nenechal podobný výpad líbit.

Strýce sice nemiloval, ale jako kupce si ho nesmírně vážil, protože se z ničeho vypracoval na jednoho z nejbohatších kupců v kraji. Všechno, co Lukáš uměl, ho naučil on. Georg Franz Kreybich byl velkorysý a stejnou povahu zdědil v určité míře i Lukáš. Ne tak jeho společník.

Lukáš byl ovšem prudký a nesnášel hloupost. Matyášovi ve zlosti vyčetl bratra Leopolda i to, že jeho rodina přišla o Falknovskou huť. Tak co mu bude kázat o tom, co si Bůh o svých věrných myslí.

Na první křižovatce se rozdělili. Matyáš pokračoval nejkratší cestou do Čech, zatímco Lukáš odbočil do Míšně. Chtěl navštívit bratrance své matky, aby se s ním poradil, protože už delší dobu pochyboval o tom, zda má obchodní partnerství s Matyášem budoucnost.

Hildegarda se chtěla Heřmanům mstít stůj co stůj. Proto hned první den, jak se ve Falknovské huti objevila, vyhodila Johannova syna. Ambrož však byl dobrý sklář a nepochyboval, že si snadno najde práci jinde. Sklářů bylo totiž v kraji málo a nové hutě stále rostly. V celém světě byla poptávka nejen po českém skle, ale i po českých sklářích. Podnikatelé je lákali na nejrůznější výhody a samozřejmě i vyšší mzdy, zvláště sklářské mistry, kteří se současně vyznali v tavbě skla. Stejně jako kdysi bránili Benátčané pod hrozbou přísných trestů odcházet svým sklářům jinam, udělala totéž před několika lety i vídeňská vláda. Patentem zakázala útěky českých sklářů za hranice.

Ambrož se nemusel strachovat, věděl, že ho určitě zaměstnají všude. Jenže bylo mu teprve sedmnáct let a ve Falknovské huti už pracoval jako baňkař, tedy druhý po mistrovi. Chlapci v jeho věku začínali na verštatu jako kajráci a s ohledem na sklářské tradice se bál, že lepší místo než pro začátečníka bude hledat stěží. Ale byl ještě jeden důvod, proč se mu nechtělo odejít daleko od domova. Jak jen to šlo, navštěvoval rodiče v Kamenici, protože mu matčina jídla vždycky chutnala a měl rád své sourozence a babičku Annu. Nebavilo ho totiž vysedávání ve Sklářském šenku a nekonečné hovory sklářů o ničem. Miloval klid a pohodu domova.

Práci si proto hledal v okolí Kamenice. Jenže Hildegarda ho vyhodila na podzim, a to se všechny sklářské hutě připravovaly na zimní výhas. Žádný huťmistr by nezaměstnal nového skláře, aby mu zbůhdarma platil mzdu, když se nevyrábělo. Ambrož proto zůstal doma, ale aby ho rodiče neživili jen tak pro nic za nic, opravil přes zimu všechna hospodářská stavení ve dvoře. Potřebovala to, protože jeho otec Johann na to neměl čas a mladší bratr chodil do školy. Johánkovi bylo teprve jedenáct let, a tak Ambrož říkával, že holt jediný chlap, který je doma k použití, je on. Matka Brunhilda mu ochotně přizvukovala. Ovšem jen když byli spolu sami dva.

Jakmile se začalo ozývat jaro, Ambrož si začal hledat práci. Jeho první cesta vedla logicky přes kopec do Chřibské. Starý Wolf tam sice už dávno nepracoval, byl na odpočinku, ale respekt měl stále. Přimluvil se u Daniela Schürrera a ten Ambrože přijal. Na měsíc na zkoušku jako kajráka, a pokud se osvědčí, povýší ho. Ambrož to se sklem uměl výtečně a o měsíc později se stal baňkařem v dílně, jejímž mistrem byl Wolfův nejstarší syn, jemuž se říkalo Wolfík.

„Nedá se nic dělat, tohle zapít musíme,“ přemlouval Ambrože Wolfík. Byl o deset let starší a díky otci se stal nejmladším mistrem na huti. Ambrož byl zase nejmladším baňkařem. Ostatní skláři jejich dílně pobaveně říkali dětská rota.

„Vždyť jo,“ pokyvoval Ambrož hlavou. Moc se mu to ale nehodilo, protože Wolfíkova matka Adélka slíbila, že na jeho počest upeče k večeři mísu buchet. Wolf s manželkou a svými dvěma dcerami bydlel stále v huťmistrovském domě, i když měl k dispozici už jen jednu jizbu. Lůžko přesunul pod okno, aby viděl na pec, a prosil Boha, aby mu dopřál zemřít tady.

Wolfík ani Ambrož by se tam však už nevešli. Bydleli spolu s ostatními svobodnými skláři ve velkém domě v Chřibské. Odtud to měli blíže do hospody než na huť, a to většině z nich vyhovovalo. V hospodě se navíc tancovalo a chodívala tam místní děvčata. Mistři, neboť jen ti se směli oženit, si opatřili chalupy v okolních vesnicích, kde byly domy levnější. Navíc byli názoru, že je lepší, pokud nemají své manželky, jak oni říkávali, hned za zadkem.

„Já z toho taky nemám radost,“ přiznal se Wolfík. Rád jedl doma, i když se na rozdíl od svého přítele zábavám v šenku nevyhýbal. Byl jediný mistr na huti, který byl ještě svobodný, a proto mu děvčata z Chřibské sama nadbíhala, a tak rozhodně netrpěl v tomto ohledu nouzí. Byl navíc hezký chlap. Neměl sice jemnou tvář, po otci zdědil trochu hranatý obličej, ale byl dobře stavěný, nemluvil nikdy hrubě a vůči dívkám býval pozorný. Občas některé koupil dárek, protože vydělával dost a nemusel šetřit pro rodinu.

„Jenže tradice je tradice,“ pokračoval s nádechem shovívavého tónu Wolfík. „Můj otec říkával, že když se při příchodu nového skláře nebo při jeho povýšení neožerou všichni, co na verštatu pracují, bude z toho smůla pro celou huť.“

„Jo, ve Falknovské huti to chlapi tvrdili taky,“ souhlasil rozmrzele Ambrož. „Jenže je to hloupost. Já s nimi tehdy své povýšení zapil, dva dny mě pak bolela hlava a vidíš, stejně jsem měl smůlu.“

„Matka slíbila, že buchty dneska dělat nebude, ale až zítra,“ zubil se Wolfík. „Tak dneska večer!“

Ambrož tedy oslavil se skláři, jak se slušelo a patřilo to, že se stal baňkařem. Držel se však zpátky a hlava ho pak bolela jen ráno. Záhy se však ukázalo, že měl pravdu. Zapít přijetí do sklářského cechu, aby člověk neměl smůlu, byla jen pověra. Hned po fajruntu si ho totiž zavolal majitel hutě.

Daniel Schürrer pocházel ze starobylého krušnohorského rodu. O jeho předcích se vyprávělo, že jako první v Českém království tavili modré kobaltové sklo. Byl to robustní zrzavý muž, hovořil jen německy, a i když se tvářil jako dobrý katolík, měl doma ukrytu Lutherovu bibli.

„Hovořil jsem o tobě s Wolfem a ten se za tebe zaručil,“ začal s vážným výrazem. „Jde o to, že na tebe podala žalobu paní Hildegarda, manželka majitele Falknovské hutě. Když sklárnu přebírala, utekl jsi, i když jsi měl smlouvu až do svatého Martina.“

„Neutekl jsem, vyhodila mne,“ bránil se Ambrož. Měl zlostí zaťaté pěsti. „Nenávidí mou matku a vlastně celý náš rod.“

„Přesně tohle mi Wolf vysvětlil,“ pokračoval klidně huťmistr.

„Jemu věřím, jenže ona si přivedla dva svědky.“

„Koho? Skláře z hutě?“

Daniel Schürrer jen mlčky pokrčil rameny, bylo zbytečné to komentovat. Věcně pokračoval: „Není na mně, abych zpochybňoval ta svědectví, nejsem soudce. Mezi huťmistry tady v kraji platí nepsaná dohoda, že nebudeme zaměstnávat skláře, kteří poruší smlouvu se svým huťmistrem. Pořádek musí být. Už můj původ vylučuje, že bych nectil tradice předků. Existuje však i jiný zvyk. Pokud požádá cizí huťmistr souseda, aby propustil svého skláře, musí mu ze svých zaměstnanců poskytnout odpovídající náhradu. Muže za muže. Ta Hildegarda je žena v našem řemesle rozhodně zběhlá. Ani jsem nemusel nic říkat, sama mi za tebe nabídla skláře z Falknovské hutě. Jsem tedy v obtížné situaci, to jistě chápeš.“

Tentokrát to pro změnu nekomentoval Ambrož. Pokud byl podle jeho názoru někdo v obtížné situaci, byl to on, a nikoli majitel hutě.

„Naštěstí mi Wolf prozradil jinou tradici, která platila na Šumavě,“ pokračoval nevzrušeně Daniel Schürrer. Později se Ambrož od Wolfa dozvěděl, že si to celé vymyslel, aby mu pomohl. A měl oprávněné podezření, že i huťmistr věděl, že to je jen trik, ale tvářil se, jako by tomu věřil.

„Pokud odmítá osočený sklář svou vinu uznat, má samozřejmě právo bránit svou čest. Jsme přece svobodní lidé,“ pokračoval Daniel Schürrer. „V takovém případě rozhoduje to, zda je šikovnější než sklář, který by měl přijít na jeho místo. Žádný huťmistr přece nevymění dobrého skláře za horšího, to dá rozum. Takže se ptám, zda uznáváš svou vinu.“

„Rozhodně ne,“ opáčil pevně Ambrož, jemuž začalo svítat.

„Dobrá, zachovám se podle tradice předků. Až sem Hildegarda přivede svého muže, na verštatu mi oba ukážete, co umíte. Já pak rozhodnu. Jsi výtečný sklář, ale na to nespoléhej, budu spravedlivý! Hlavně klid, chlapče!“

„Schürrer je správný chlap,“ zhodnotil to Wolf, když mu po práci Ambrož pověděl, jak to celé dopadlo. „Má pravdu, hlavně klid. Musíš myslet jen na sklo, na nic jiného. Představuj si, že je obyčejný den a jsi v práci, jako by o nic nešlo.“

V podvečer se k Ambrožovi přitočila Wolfova dcera Agáta. Byla tmavovlasá, v oválném obličeji mívala většinou lehce přidrzlý výraz a po matce byla hubatá. Bylo jí patnáct let a pracovala na huti. Ve Wolfíkově dílně odnášela sklo, ale když bylo třeba, zaskočila u sousedů i jako kajrák, protože byla velice šikovná. Otce bezmezně obdivovala a na verštatu ji měli všichni rádi.

„Když jsi mluvil s otcem, seděla jsem u stolu a poslouchala,“ začala téměř mateřsky. „Musíš se snažit, aby to dopadlo dobře!“

„To mi snad nemusíš říkat, to vím sám nejlépe,“ zabručel mrzutě. Nebyl sice pověrčivý, ale říkalo se, že se štěstí nesmí zakřiknout. Zbytečně moc se o té zkoušce mluvilo.

„Musím ti to říci,“ bránila se odhodlaně. „Otec ti řekl, že musíš myslet jen na sklo a pak to dopadne dobře. Ale neměl pravdu, musíš myslet ještě na něco jiného.“

„Na co?“ zeptal se překvapeně a pozorně se na ni zadíval. Na verštatu spolu často přátelsky žertovali a dvakrát protancovali večer v šenku. Ale jinak o ní nevěděl vůbec nic, protože se o svém soukromí bavili zřídka. U stolu ji během večeře matka většinou nepustila ke slovu a pak Ambrož pospíchal na ubytovnu, protože ráno musel vstávat záhy, někdy i před svítáním. Skláři nastupovali do práce hned, jak se utavilo sklo. Jakmile totiž tavič zjistil, že se dá foukat, utíkal skláře vzbudit, bez ohledu na to, jestli už slunce vyšlo nebo ještě ne. Čas se neřídil hodinami, ale tavbami.

„Musíš mít před očima něco, kvůli čemu ti stojí za to tady zůstat,“ vysvětlovala Agáta a na tváři se jí objevil náznak ruměnce. Pak odhodlaně dodala: „Zkus myslet taky na mě.“

Než se Ambrož nadál, objala ho a políbila. Pak se otočila a utekla. Marně za ní volal, aby se zastavila.

Na večeři přišla jako poslední, když už všichni seděli kolem stolu. Ambrož měl své místo na lavici vedle Wolfíka, jeho sestry sedávaly na opačné straně a v čele trůnil Wolf. Ambrož se na ni usmál, ale Agáta se dívala stranou, jako by tu vůbec nebyl. Na okamžik skoro pochyboval, zda si to celé nevymyslel. Tentokrát se celá rodina pomodlila nejen za zdraví a štěstí, ale také za zítřejší Ambrožův úspěch. Teprve při závěrečném amen se na něj rychle podívala, ale očima hned zase uhnula.

Ambrožovi došlo, že to není rafinované svádění, ona se bála, že se jí vysměje. Jakmile se vydala Adélka k peci, kde stál pekáč se slibovanými buchtami, řekl hlasitě: „Děkuju vám všem za upřímnou modlitbu a Agátce navíc za to, že mi dává sílu uspět.“

„Agátce,“ zasmál se Wolfík a loktem šťouchl do svého pomocníka. „Nechceš snad naznačit, že třeba budeme švagři?“

„Hele, a co já? Já bych se ti nelíbila?“ ozvala se hned Agátina starší sestra. Filoméně bylo sedmnáct a byla nejkrásnější dívkou v Chřibské. Věděla to a podle toho se chovala.

„Ty ochechule, já si mu řekla první,“ rozzlobila se Agáta a pokusila se plesknout ji přes ruku, ale sestra obratně uhnula a vyplázla jazyk.

„Ticho obě!“ okřikl je ostře otec. „Ještě slovo a půjdete spát o hladu. Na chlapy máte spoustu času, protože jste ještě kůzlata. Teprve až vyrostete, tak…“

„Budou z nás staří kozlové?“ zeptala se nevinně Agáta.

Všichni u stolu vybuchli v hlasitý a srdečný smích. Od téhle chvíle patřila Agáta k Ambrožovi, když ovšem předtím odpřisáhl její matce na svatý kříž, že se nedotkne jejího panenství.

Následující den se u pece pohyboval s takovou jistotou a převahou, že o výsledku nemohlo být pochyb. Hildegarda si svého skláře odvedla, ovšem Schürrerovi předtím pohrozila, že tím to rozhodně neskončilo.

III. KAPITOLA 

Matyáš se vydal pro sklo do Krkonoš. Obvyklá cesta, jakých vykonal se svým povozem desítky a možná i stovky. Jenže v Krausových Boudách nekoupil vůbec nic. Huťmistr se vymlouval, že momentálně nemá co nabídnout, i když bylo v přístřešku za pecí několik beden naplněných pěknými číšemi a u nich karafy. Když na ně Matyáš ukázal, nepřesvědčivě vykládal, že ty jsou pro jiného zákazníka.

V Novém Světě dopadl stejně. Tady byl huťmistr přece jen sdílnější. „Nezlob se, Matyáši, ale s tvou pověstí nemůžeš přece očekávat, že ti něco prodám.“

„Zatraceně, s jakou pověstí?“ rozzlobil se. To už tušil, že to je nějaký podraz. Okamžitě ho napadl Rautenstrauch, ale skutečnost byla jiná.

„Nedávno tu byla paní Hildegarda. Ta, co s manželem koupila vaši Falknovskou huť. A i když nejdřív nechtěla, nakonec se mi přiznala, že jsi jí tam ukradl bednu se sklem. A kdyby jen to! Dlužíš jí spoustu peněz za poslední dodávku zboží. Nezlob se, ale s nepoctivými kupci já neobchoduji. Buď sbohem!“

Marně Matyáš vysvětloval, že to je lež. Nakonec se rozpálil do ruda a křičel, nic mu to však nepomohlo, domů se vracel s prázdným povozem. Přemýšlel, jak se bude bránit. Tohle totiž ohrožovalo celou jeho živnost. V kraji byla kupců spousta a všichni rádi nastoupí na jeho místo. Kromě peněz bylo totiž hlavní devizou každé živnosti dobré jméno.

I když si s Lukášem Kreybichem v poslední době zrovna nenotoval, musel se v první řadě poradit s ním. Hnal koně, co to jen šlo, a do Haidy dorazil v podvečer. Už takhle byl naštvaný, a to ještě u prvních chalup potkal Christiana Franze Rautenstraucha.

„Tak co, jak jdou obchody?“ volal na něj jeho nenáviděný konkurent bodře. Matyáš měl naštěstí korbu povozu přikrytou plachtou, a tak se mohl zatvářit, jako by se nic nedělo, a kysele opáčil:

„Děkuju za optání. A co ty?“

„Ale jo. Ovšem já se zřídka vracím domů s prázdnou.“

Na to Matyáš neodpověděl, jen si odplivl. Rautenstrauch byl obchodník všemi mastmi mazaný a nejspíše mu došlo, proč jede se svým povozem tak svižně. Kdyby ho měl naložený sklem, dával by si na cestě větší pozor.

Zastavil na dvoře a krev se v něm vařila. Opratě přivázal k plotu a kolem domu se vydal do zahrady. Předpokládal správně, úplně vzadu si u Šporky hrály jeho děti. Teď po zimě bylo v potoce vody tolik, že se vylila z koryta. Adam právě házel blátem po svých mladších sourozencích a ti mu to s nadšeným pištěním opláceli. Jen malá Anička seděla stranou a pokoušela se z rozkvetlých pampelišek uplést věneček na hlavu.

„Tak dost!“ rozkřikl se na ně. „Adame, běž vypřáhnout a postarej se o koně. Dorotko, zaběhni na Prácheň a řekni strýčkovi Lukášovi, aby sem hned přišel. A vy, mrňata, alou domů!“

Dorotka okamžitě nabrala do dlaní vodu a rychle se začala mýt. Bláto měla na tváři, rukách i na suknici. Jejím bratrům však bylo jedno, jak vypadají. Věděli, že jim matka stejně nařeže, tak proč se namáhat? Matyáš vešel do jizby a za ním šel, co noha nohu mine, Ignác.

Tomu bylo už osm let a za ruku vedl o tři roky mladší Aničku. Večeře byla hotová a hrnec stál odstavený na kraji pece, aby jídlo nevychladlo. Rozárka seděla u stolu a proti ní její nejmladší sestra Martina. Obě se tvářily vážně, a když k nim přišel Matyáš blíž, všiml si, že jeho půvabná švagrová má pod okem velkou modřinu a další na obou rukách.

Rozárka vrhla na děti káravý pohled a pak přísně nařídila: „Alou ven a umýt v korytu!“

„Pojď!“ šťouchl Ignác netrpělivě do své sestry, která byla od narození zvědavá a milovala návštěvy. Protože se k ničemu neměla a chtěla poslouchat, popadl ji za ruku a vlekl ven. Byl rád, že to prošlo tak snadno. Bylo mu však jasné, že rodiče chtějí hovořit o něčem, co není určeno pro jejich uši. Aničku proto venku vysadil na lavici a klekl si vedle ní. I když bylo okno zavřené, nedoléhalo tak těsně, aby neslyšeli, co se v jizbě říká.

„Vidíš to, Matyáši?“ ukazovala Rozárka rukou na svou sestru. Měl sice hlavu plnou svých starostí a zoufale moc se chtěl svěřit, jenže musel zdvořile projevit zájem, pokud se nechtěl se svou ženou pohádat. Proto se s hranou účastí zeptal: „Co se ti stalo, má drahá?“

I když Martina už všechno podrobně pověděla své sestře, plačtivě začala vyprávět znovu a od začátku. Manžel Helmut se domů vrátil dříve než jindy. Byl podnapilý a rozvzteklený, protože ho vyhodili ze stavby, kde jako nádeník pomáhal. Na někom si zřejmě potřeboval vylít svůj vztek. A protože Martina zrovna myla podlahu a houkla na něj, aby počkal venku, než uschne, začal křičet, že pánem je doma on, a pak ji seřezal.

„Všude,“ žalovala Matyášova půvabná švagrová. Vstala a zvedla suknici, aby si mohl prohlédnout modřiny, které měla na zadnici.

„To by snad stačilo jen říci, ne?“ zlobila se na ni Rozárka a rukama ji zatlačila zpátky na lavici. Pak se obrátila na svého muže a zeptala se, co s tím udělají.

Matyáš byl ještě rozmrzelejší, než když do jizby vcházel. Proč by s tím měl něco dělat? Martina nebyla první ani poslední ženská, které manžel nařezal, když se opil. Pravda, on sám by nikdy nic takového neudělal, ale každá rodina si žila po svém. Tím spíše se nevyplatilo mluvit do života jiným. Znal Helmuta a věděl, že je to trouba. Ale ani Martina nebyla svatá.

„Proč mlčíš?“ zeptala se přísně Rozárka. „Měl bys mu asi domluvit, ne?“

„Nemám teď čas. Řeknu Adalbertovi.“

„Ty ses snad zbláznil?“ vyjela na něj Martina. „Ten by mu polámal kosti. Víš sám, že Adalbert nejde pro ránu daleko. Copak už nestál na pranýři? Já chci, abys manželovi domluvil, a ne ho zmrzačil.“

„Co umřel náš otec, jsi hlava rodu,“ upozornila významně Rozárka. Jindy se o to, kdo je vlastně hlava rodu, se svými sestrami hádala, ale když šlo o nějakou nepříjemnost, vždycky to padlo na Matyáše. Neprotestoval, stejně by mu to nebylo nic platné. Nasadil ochotný výraz, který jako kupec uměl dokonale, a slíbil, že to hned zítra zařídí, jen co se Helmut vyspí a vystřízliví.

„Martino, najíš se s námi a dneska budeš spát tady,“ rozhodla Rozárka. Teprve pak se zajímala, jak Matyáš na cestách dopadl.

„Mizerně. Ale vyprávět budu, až dorazí Lukáš. Pozval jsem ho. Je to vážné, musíme se poradit.“

Do jizby strčil hlavu Adam a hlásil, že koně jsou ve stáji, vyhřebelcovaní a ve žlabu mají žrádlo i vodu. A protože do večeře zbývá ještě chvíle času, zeptal se, zda by mohl zaskočit za mládeží na náves. Jindy dělával Matyáš drahoty a často si vymyslel pro syna další práci, ale dneska ho pustil hned a bez řečí.

Jakmile Adam zmizel, požádala Rozárka svou sestru, zda by jí nepomohla, když bude dneska u nich spát. Martina se netvářila nadšeně, ale vstala od stolu a vydala se zavřít slepice a zkontrolovat stáje.

Hned jak za ní zapadly dveře, řekla Rozárka polohlasně: „Musím ti něco prozradit. Byla jsem u porodní báby. Jsem zase těhotná.“

„Slyšel jsi?“ špitla Anička nadšeně do ucha bratrovi. „Budeme mít dalšího mrňouse. A já už nebudu nejmladší!“ Jenže víc děti nezaslechly, protože na dvůr vyšla jejich teta, a tak musely seskočit z lavice na zem a dělat jakoby nic. Vydaly se tedy loudavě ke korytu, aby se konečně umyly.

Lukáš Kreybich dorazil k Matyášovi až po soumraku. I když Dorotka spěchala, protože měla hlad a chtěla být zpátky co nejdříve, na Prácheň to byl kus cesty a pořád do kopce. Pak ještě chvíli trvalo, než si Lukáš pobalil věci a zapřáhl koně, protože si spočítal, že bude jednodušší u svého společníka přespat. Vilemína stejně nebyla doma. Ráno vyrazí do kraje za obchodem rovnou z Haidy, ušetří čas.

Rozárka jim dvě misky s večeří schovala. Lukáše a svou dceru usadila ke stolu, a zatímco jedli, vykládal Matyáš hořce, jaká je Hildegarda mrcha.

„Já vidím jen jedno řešení,“ opáčil Lukáš, když konečně Matyáš se svými nářky skončil. Dojedl, olízl lžíci a hřbetem ruky si otřel mastná ústa. S úsměvem se obrátil na Rozárku a pochválil ji, že to bylo výtečné. Na dobré způsoby si potrpěl.

„Musíme být silnější, než jsou huťmistři,“ pokračoval s rozmyslem Lukáš. To, co se Matyášovi stalo, se mu vlastně hodilo, protože to byl další důvod, proč způsob jejich obchodování změnit. Nedávná návštěva Míšně ho v tom jen utvrdila. V bohatých městech vládli ti, kteří měli peníze. Ale ne jednotliví kupci jako kdysi, nýbrž obchodní spolky a sdružení. Tyhle korporace měly takový vliv, že se mohly postavit i cechům a jejich starobylým privilegiím, která obchodu nejen neprospívala, ale většinou je spíše brzdila. Díky kapitálu si mohli pravidla diktovat kupci. Přesně to chtěl i Lukáš. Trpělivě svému společníkovi vysvětloval svou filozofii, jak to ostatně dělal už delší dobu.

Matyáš ho zamračeně poslouchal, ale po chvilce to už nevydržel a skočil mu do řeči: „Tohle jsem slyšel snad stokrát. Ale jak mi to pomůže, zatraceně? Mně je jedno, co dělají kupci v Sasku, mě trápí Hildegardiny pomluvy a to, že mám kvůli nim potíže, rozumíš?“

„Potíže máme společně, jsme partneři,“ upozornil ho trochu upjatě Lukáš. „Já ti tu přece vysvětluji, jak se s tím můžeme vypořádat. Proti jednomu kupci se může huťmistr postavit, protože ví, že sklo prodá jinému. Ale co když se kupci spojí? Nebudou obchodovat pod jménem Heřman, Kreybich, Kittel nebo třeba Rautenstrauch, ale…“

„Aha, tak o to ti jde!“ vykřikl Matyáš a zlostně udeřil pěstí do stolu. „Chceš nám tu veš nasadit do kožichu!“

„Opakuješ se,“ uťal ho stejně nekompromisně Lukáš. „Dovol, abych to dokončil! Pokud se kupci spojí, pak už si huťmistři nebudou diktovat, komu chtějí prodávat a komu ne. A za jaké ceny. Jistě, v malém občas něco prodají, ale to jejich huť neuživí. Chápeš už konečně? Přestanou si vyskakovat a rozhodovat budeme my. Pak tu tvou Hildegardu snadno umlčíme, a pokud budeme chtít, časem třeba i zničíme. Tohle je jediné, co má dneska budoucnost, peníze!“

„Jinými slovy, chceš hutě okrádat,“ žlučovitě prskal Matyáš.

„Pokud se spojíš s lidmi, jako je Rautenstrauch, proč ne? Jenže kolik je tady v okolí stejně neseriózních kupců jako on? Ti ostatní, poctiví, vás rychle zničí, věř mi! Obchod byl vždycky postaven na poctivosti a vzájemné důvěře. Jednou sice můžeš nečestně vydělat, ale za to budeš později mnohonásobně pykat a ve výsledku proděláš víc, než vyděláš.“

„Asi bys mi nedokázal říci nějaké konkrétní příklady,“ ušklíbl se Lukáš. „Samozřejmě pokud zase nevytáhneš svého oblíbeného strašáka Rautenstraucha.“

„Tyhle diskuze nemají cenu! Takže s Hildegardou mi neporadíš?“

„Hluchý je ten, kdo nechce slyšet,“ povzdechl si Lukáš Kreybich a zvedl se od stolu. „Půjdu na chvíli ven, abych si provětral hlavu. Z té tvé zabedněnosti mě začala bolet.“

„Běž, bude to jistě lepší pro oba,“ potvrdil nepřívětivě Matyáš. Lukáš se zašel podívat do maštale na své koně. Pokojně tam stáli, a když vešel, grošovatý valach tiše zaržál. Popleskal ho po hřbetě, zkontroloval vodu ve žlabu a do jeslí přihodil náruč voňavého sena.

Vrátil se na dvůr, ale protože se mu nechtělo mezi lidi, vydal se do zahrady za dům. Byla tichá klidná noc, jasné nebe a Haida se pomalu ukládala ke spánku. Lukáš potřeboval přemýšlet, protože se pevně rozhodl, že partnerství s Matyášem nemá budoucnost. Jenže rozejít se s ním nebylo tak snadné. Do společného podnikání vložil povoz s koňmi, s tím problém nebyl, ale pak ještě všechny své peníze. Ty byly uložené ve zboží, něco také utratili na obchodních cestách, když hledali nové zákazníky. Peníze měl ve zboží uložené i Matyáš, jemu navíc patřila stodola, kde měli sklad. Ale opravovali ji za společné peníze. Jak si poctivě majetek rozdělit? Vyrovnat se v případě rozchodu nebylo vůbec snadné, protože všechno zboží prodat nemohli, aby si pak vyplatili vložené peníze a zisk. V takovém případě by si museli rozdělit zboží. Jenže jak? Ve skladu měli kusy, které byly skoro neprodejné, a pak jiné, které se prodávaly samy. Dělení určitě vyvolá hádky a zlou krev.

Ale co bylo vůbec nejhorší, Matyáš byl strýcem jeho manželky Vilemíny. A Heřmanové drželi s výjimkou nejstaršího Ignácova syna Leopolda vždycky při sobě. Když si Vilemínu bral, byla to jedna z věcí, která se mu líbila, protože doma tohle nezažil. Jeho strýc se svým příbuzným vyhýbal a Lukáš zdědil povahu po něm. Obchody dělával v mládí nejraději sám a nikoho do svých věcí nepustil. Zpočátku věřil, že po svatbě bude podnikat společně s Vilemínou a jejími příbuznými. Vilemínina otevřená povaha a chytrost ho v tom utvrzovaly. Jenže jak vidno, spálil se. Snad poprvé zalitoval a došlo mu, že se možná ukvapil.

Během chmurných úvah došel na břeh Šporky, kde zahrada končila. Protože u cestičky bylo bahno, prodral se skrze keře a posadil se pod košatou lípu. Opřel se zády o drsný kmen a zhluboka se nadechl. Měl rád jemně nakyslou vůni potoka, na Práchni žádný netekl. Pod vesnicí byly jen podmáčené louky a ty nevoněly, koncem léta spíše páchly a bývaly plné komárů.

V duchu si znovu opakoval argumenty, proč se nedá s Matyášem spolupracovat, když se kolem keřů mihl stín. Mlčel, nechtěl, aby ho někdo rušil. Pak zaslechl šplouchání, někdo se v potoce koupal nebo jen myl. Zvědavost ho přemohla a opatrně rozhrnul šlahouny, aby lépe viděl.

Ve Šporce stála Martina. Vůbec netušil, že je u Matyáše na návštěvě. Vodu měla jen nad kolena a byla nahá. Těžce polkl. S Vilemínou se nemiloval už alespoň dva týdny a tahle ženská byla zatraceně pěkná. Protože stála k němu zády, nehrozilo, že by si ho všimla. Jako uhranutý zíral, jak se nepatrně rozkročila a myla si stehna a klín. Pak se obrátila. Na poslední chvíli šlahouny shrnul k sobě a uskočil.

Sáhl si na čelo, měl ho jako v horečce. Chtělo se mu vyběhnout, popadnout ji a položit do trávy. Jenže patřila do rodiny, to by byl dvojnásobný hřích. Přesto ho cosi nabádalo, aby ji nenechal odejít. Klekl si do trávy a začal se modlit, aby od něj Bůh odvrátil necudné představy. V duchu si opakoval jméno své ženy a pomalu získával ztracenou rozvahu. Byl přece obchodník a musel se umět ovládat. Jen mě pokouší ďábel! došlo mu a cítil, jako by mu spadl ze srdce kámen. V tu chvíli zaslechl, že se k němu skrze keře někdo prodírá.

Otočil se přesně ve chvíli, kdy se objevila Martina. Na sobě měla suknici a halenku, kterou si ale u krku nestáhla šněrováním, takže odhalovala část šíje. Loktuši, kterou si jako vdaná žena jindy zavinovala hlavu, držela v ruce a na ramena jí padala kaskáda hustých vlasů, na kterých se v měsíčním světle jiskřily kapky vody.

„Mohu?“ zeptala se a posadila se do trávy. V jejím hlase ale nezněla milostná výzva, jen smutek.

I když byla noc, měsíc osvětloval její tvář dostatečně, aby si všiml modřiny pod okem. Soucitně, ale také aby zakryl své hříšné myšlenky, se zeptal, co se jí stalo. Přitom uvažoval, zda postřehla, že se na ni díval.

„Život se mi nepovedl,“ řekla a sklopila pohled k zemi. Pak mu otevřela srdce a vyprávěla, jak je opuštěná a manžel ji bije, i když se snaží, aby mu ve všem vyhověla. Během hovoru se přesunula blíž k Lukášovi, takže se jejich boky dotýkaly. Nakonec položila hlavu na jeho rameno a rozplakala se.

Lukáš ji začal konejšit, hladil ji po vlasech a po tváři a stále prosil Boha, aby mu dal sílu a nedovolil mu zhřešit.

„Jsi tak hodný,“ špitla Martina, zvedla ruce, objala ho a začala vášnivě líbat. Ztuhl, ale pak polibky opětoval. Stáhla ho na sebe a vyhrnula si suknici.

„No tak,“ povzbudila ho mateřsky. „Díval ses přece a líbila jsem se ti. Nebo snad ne?“

„Jsi vdaná,“ vyhrkl skoro zoufale.

„To ano. Ale proč myslíš, že jsem se šla do té ledové vody umýt? Zahlédla jsem tě v zahradě. Vždycky ses mi líbil. Tak už dělej!“

Rozum Lukáše zradil.

IV. KAPITOLA 

Vilemína vyložila v Kamenici na zámku plátno od poddaných, otec Johann osobně přepočítal štůčky a nechal jí napsat kvitanci.

„Pozdravuj doma!“ řekla na rozloučenou a práskla do koní. Pospíchala, protože manžela neviděla už déle než dva týdny. Jejich cesty za obchodem se v posledních měsících křížily tak hloupě, že se pořád míjeli. Na Lukáše se těšila jako už dlouho ne. Přesto koně zbytečně nehnala. Měli toho za celý den dost, stejně jako ona, a co by si bez nich počala?

Slunce zrovna zapadalo, když projela Šenovem. Odtud to měla domů na Prácheň necelou čtvrthodinku. Zasnila se. V uzlíku vezla kus uzeného a placky. Rychle se najedí a pak se budou milovat.

Když vjela do dvora jejich chalupy, zarazilo ji, že je všude ticho. Maštal byla prázdná, a to znamenalo, že Lukáš někam odjel, i když měl být doma. Mrzutě vypřáhla koně a postarala se o ně. Když už osud zanedbává ji, ona koně nesměla, bylo to její živobytí. Teprve pak vešla do jizby. Na stole ležel papír, na nějž Lukáš napsal, aby se nezlobila, ale musel odjet do Haidy, protože jejímu strýci Matyášovi se něco mrzutého stalo. Dole ještě stálo, že tam přespí a zítra vyrazí se zbožím do Jičína. Nic víc, žádné hezké rozloučení na konec.

Povzdechla si a odložila vzkaz zpátky na desku stolu. Pak rozvázala uzlík, na prkénko položila maso, nakrájela ho a ze sudu si v misce přinesla trochu kysaného zelí. Posadila se do čalouněného křesla, které mělo na opěradle vyšitý hraběcí erb. Chtělo se jí sobě vysmát. Snad poprvé si položila otázku, jestli má takové manželství vůbec cenu. Oba se honí od rána do noci, a k čemu to je? Lukáš by ji klidně uživil, mohla by být doma, starat se o domácnost a užívat si dny, kdy budou spolu. Rozhlédla se. Málokdo v okolí měl doma takový přepych, jenže všechnu tu hraběcí nádheru by vyměnila za selskou lavici a obyčejný stůl, kdyby u něj seděl Lukáš.

Jenže znala se a věděla, že podobné sny jsou nesmysl. Nedokázala by žít jen doma, starat se o kuchyni a dobytek a poslušně čekat s rukama v klíně, až se manžel vrátí. A když se konečně objeví, bude mlčky sedět, protože nebude mít o čem vyprávět, leda o tom, že jedna slepice zanáší a sousedka je zase v tom. Nikdy neuvažovala jako ostatní ženské, které se vdaly a žily přesně tak, jako to ona nechtěla.

„Proč se chovám jako husa?“ napadlo ji překvapeně. Vzápětí se vyděsila, zda náhodou není těhotná. Matka jí vyprávěla, jaké nálady mívala, když čekala ji, a pravda byla, že se jí to nějak opozdilo. Na prstech rychle spočítala, kdy to měla naposledy. Měla už dva dny zpoždění. I když to bylo proti Bohu, klekla si pod kříž, který visel mezi okny, a modlila se, aby to nebyla pravda. Aby nebyla těhotná. V noci začaly její pravidelné ženské potíže a Vilemína jásala.

Ráno chtěla vyrazit do Rumburku, protože v Kamenici měla u rodičů složené tři kopy štůčků toho nejlepšího plátna. Ráda by ho prodala, protože teď se ceny držely celkem vysoko. Slastně se na lůžku protáhla a řekla si, že to klidně ještě den počká. Vstala, až když už bylo slunce vysoko na obloze, poklidila světnici, zametla zápraží i dvůr. K večeři si upekla dvě jelita a pak si ještě doběhla do šenku pro džbánek piva.

Spát šla záhy, ale protože ji trochu tlačil žaludek, nemohla usnout. Jakmile začala dřímat, vracel se jí stále stejný sen, který ji pokaždé probudil. V tom snu stála ve dveřích a v posteli ležel její Lukáš na jakési ženské. Oba byli nazí a odporně hýkali. Došlo jí, že se přejedla, jedno jelito by také stačilo. Nakonec ale přece jen usnula.

Do Kamenice dorazila následující den brzy, otce zastihla ještě doma. Hrabě na zámku nebyl, a tak nemusel do práce pospíchat. Johann totiž pochopil, že by mu snižovalo autoritu, pokud by byl v kanceláři dříve než ostatní úředníci. Přijít poslední bylo výsadou správce. Pomohl dceři naložit plátno, matka jí dala trochu horké polévky a hned pak je Vilemína opustila.

Chřibskou projela bez zastávky, bratra Ambrože hodlala na huti navštívit při zpáteční cestě, až bude mít povoz prázdný. Vždycky udělala nejprve svou práci a teprve pak se věnovala rodinným povinnostem a zábavě. Podél lesnatého úpatí Širokého vrchu pokračovala do Rybniště, když tu povoz nadskočil a pak se prudce naklonil do strany, div nesklouzla z kozlíku na zem. Přitáhla opratě a zastavila.

Obešla vůz a příčinu uviděla hned. Zadnímu kolu vyklouzla závlačka a povoz dřel zadkem o zem. Pomalu se vydala po cestě zpátky, závlačku našla asi po třiceti krocích. To bylo štěstí, protože náhradní nevozila, i když jí to otcův podomek radil. Kdyby vzala podomka s sebou, spolu by to kolo nasadili. Jenže byla sama a cesta prázdná. Stála a bezradně se rozhlížela.

Najednou se z lesa vynořil muž v prostém selském oděvu. Měl široká ramena a zasněné modré oči. Vilemína rychle sáhla k pasu, kde měla ukrytý nůž, jistota byla jistota. Jenže najednou si uvědomila, že toho muže zná, jen si nedokázala vybavit odkud. Muselo to být dávno, měla však na obličeje dobrou paměť. Rozhodně se nesetkali ve zlém. To ji uklidnilo.

„Pomohu ti,“ řekl prostě. Počkal, až uchopí kolo, pak se přikrčil do podřepu, uchopil zadek vozu a se supěním ho zvedl tak vysoko, že mohla kolo nasadit zpátky. Zajistila ho závlačkou a pak mu srdečně poděkovala.

„Rád jsem pomohl,“ řekl a pomalu se otočil, aby se vrátil do lesa.

Vilemína podle jeho oblečení a způsobu řeči pochopila, že to není dřevař ani uhlíř. Najednou si vzpomněla. Před několika lety ho zahlédla, jak se ukrývá v chalupě u Wohanků. Byl to luteránský kazatel, jehož její otec varoval, aby utekl před inkvizitory, kteří tehdy v kopcích prohledávali chalupy tkalců. A postřehla ještě něco. Ten muž musel mít hlad, protože se díval více na uzlík s chlebem, který měla přivázaný u kozlíku, než na ni.

„Dal by sis krajíc chleba? Mám i trochu sýra,“ zeptala se dobrosrdečně.

Zaváhal, ale pak přikývl. „Bůh ti to zaplať, dcero!“

Teď už si byla jistá, byl to kazatel. Jeden z těch, které církev pronásledovala a podle císařského patentu proti tajným nekatolíkům tvrdě trestala. Většina z nich skončila na šibenici a někteří byli upáleni. Hrdlem často zaplatili i místní, kteří jim pomáhali. Rozvázala uzlík, podala mu tlustý krajíc chleba a nožem odkrojila kus sýra.

„Ty si nevezmeš?“

„Snídala jsem doma.“

Muž chléb nejprve požehnal, krátce se nad ním pomodlil a teprve potom se do něj hladově zakousl. Vilemína zaváhala, rozumné by bylo rychle ujet. Ale rozhodla se, že ještě chvíli zůstane. Když jí šel pomoci, riskoval. Chtěla mu to oplatit. Proto přátelsky nabídla: „Jedu do Rumburku. Pokud máme stejnou cestu, svezu tě. Co kdyby mi zase spadlo kolo?“

Až dosud se tvářil jen vážně, ale teď se pousmál a zdánlivě bez souvislosti řekl: „Pamatuju si tě. Mám však s sebou pytel se zbožím, nechci obtěžovat.“

Vilemína nemusela dlouho přemýšlet, aby pochopila, že po horách roznáší zakázané knihy. Tiskly se v Sasku a luteránští kazatelé je dávali zadarmo lidem, o nichž věděli, že tajně vyznávají stejnou víru. Pomáhat takovému člověku bylo na pováženou. Jenže styděla by se sama před sebou, kdyby teď couvla.