Petr Eidler

Případ Aleny Struskové

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Petr Eidler, 2021

Obálka © Ivana Dudková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9834-1 (epub)

ISBN 978-80-243-9835-8 (mobi)

Za námět, který vychází ze skutečnosti, děkuji paní Zuzaně Fried Preissové. Za odbornou pomoc dále děkuji Dr. Tomáši Fedorovičovi z Památníku Terezín, manželům Věře a Dirku Harmsovým, paní Heleně Kanyar Becker, paní Mirce Weibelové, panu Zdeňku Pošustovi, panu Harry Farkašovi, panu Lukáši Pollertovi, panu Miloslavu Adamcovi a mnoha dalším.

Případná podobnost s konkrétními osobami je čistě náhodná.

Autor

Pátek 3. dubna

Nikdy bych si nepomyslel, že uvidím Prahu tak liduprázdnou. Jako většina spoluobčanů jsem v době pandemie koronaviru neměl vůbec vycházet z domu, pokud by to nebylo nezbytně nutné, takže jsem poctivě už druhý týden dřepěl sám doma, nanejvýš jsem sešel dolů do nejbližší vršovické večerky koupit u Vietnamců pečivo, nějakou konzervu, rajský protlak, parmezán a balík semolinových špaget, což mi stačilo na dalších pět dnů. Povinnou roušku na obličej jsem neměl, v lékárnách ji neprodávali nebo byly vyprodané, a neměl jsem momentálně ani žádnou přítelkyni, která by mi ji ušila. Tak jsem si aspoň zahaloval tvář šálou.

Situaci jsem nebral příliš tragicky, i když každodenní zprávy z televize o rostoucím počtu nemocných covid-19 v Itálii, Španělsku, Francii a dalších zemích vypadaly na první poslech hrozivě. Tisíce nakažených a mrtvých hlásila média snad každou čtvrthodinu, což mohlo vyvolat depresivní pocit o blížícím se konci lidstva. Snažil jsem se všechno brát s rezervou a telku zapínat jen večer na zprávy.

Spíš mi vadilo, že jako soukromý detektiv nemám žádnou práci. Na jedné straně jsem už byl na takový stav hibernace zvyklý, bývaly měsíce, když jsem o zakázku nezavadil, ale tentokrát mi něco napovídalo, že půjde o dlouhodobější výpadek. Už proto, že svět se prakticky zastavil, většina obchodů byla zavřených, v restauracích se nevařilo, ve školách zavřeli školní kuchyně, spousta podniků nefungovala, naplno jely jen nemocnice a lékárny. V permanentní službě byli zdravotníci, hasiči, sociální pracovníci a prodavači v supermarketech… Privátních oček se pracovní nasazení netýkalo. Jestli měla koronavirová krize dopad i na pokles kriminality nebo těch záležitostí, kvůli kterým si lidé najímali soukromé detektivy, jsem sice nedokázal z fleku odhadnout, nicméně vakuum kolem mě tomu napovídalo. Telefon nezazvonil, mailem chodily jen vtípky a inzerce.

Až první dubnový pátek se mi zničehonic ozvala z židovské obce rebecin[1] Judita Bergerová. Že sedí na radnici v Maiselově ulici a potřebovala by se mnou něco řešit, ať se stavím, po telefonu by to bylo na příliš dlouhé lokte. Byla stručná, ale z hlasu jsem cítil, že mě slyší ráda. Od posledního případu, kdy jsme se spolu sešli, uplynuly už dva roky.

Hodil jsem na sebe bundu, omotal šálu kolem hlavy a vyrazil na Strašnickou. Ulice byly prázdné, ve vagónu metra seděli tři lidé a hleděli na mě značně nevraživě, abych si snad nesedl blízko nich. Zůstal jsem stát co nejdál.

Z Můstku jsem to vzal přes Staroměstské náměstí, abych se pokochal pohledem na prázdný prostor. Štíhlé věže Týnského chrámu se zapichovaly do surrealisticky blankytně modré dubnové oblohy. Počasí bylo už delší dobu nádherné, což ještě podtrhovalo absurditu situace. Před radnicí židovské obce nestál nikdo z ochranky.

Jistě, bylo by to zbytečné, protože v ulicích Josefova nebyl živáček. Zazvonil jsem, přejel prstem po mezuze[2] a vstoupil dovnitř. Rebecin mě musela ohlásit, protože pohledná slečna ve vrátnici se na mě jen mile zazubila a pustila mě do haly. Postříkal jsem si ruce smradlavým dezinfekčním prostředkem. Dveře do restaurace byly zavřené a v celé budově nic nerušilo ticho.

Vyjel jsem výtahem do druhého patra a zaťukal na dveře kanceláře rebecin Bergerové.

Seděla za stolem, běžící počítač před sebou. Když mi kývla na pozdrav, nasadila si roušku. Tím mě zbavila dilematu, zda si nemám sundat šálu.

Řekla mi, že většina zaměstnanců obce pracuje z domova, tady v kancelářích na radnici se střídají, aby byl vždy někdo na telefonu, nebo když některý z klientů přijde osobně. Práce mají až nad hlavu, přeživší válku patří kvůli vysokému věku při současné virové epidemii k těm nejohroženějším a obec má povinnost jim zajistit tu nejlepší péči. Těm, co jsou doma, se rozvážejí obědy, zajišťují nákupy, úklid, dodávají ochranné pomůcky. To vše vyžaduje součinnost zaměstnanců s řadou dobrovolníků, o něž naštěstí v těchto těžkých chvílích není nouze. Na obci funguje krizový štáb a zatím se zdá, že vše zvládá.

Vyslechl jsem ji a pokyvoval hlavou. Jistě si mě nepozvala proto, aby mi referovala o způsobu, jak pražská židovská komunita zvládá koronavirovou pandemii, ani proto, aby mě viděla.

„V úterý rozvážel jeden z našich dobrovolníků po Praze obědy, ale v jednom bytě mu paní neotevřela, i když zvonil a bouchal.“

Poznamenal jsem, že dnes je pátek odpoledne.

„No ano,“ řekla Judita Bergerová, „nedostal se tam ani ve středu, včera a ani dnes. Zvonil u jedný ze sousedek, která mu řekla, že paní viděla odcházet v úterý před polednem, ale od tý doby o ní nic neví, což jí ale není vůbec divné, protože teď tak jako tak nikdo nikam nechodí.“

„Zkoušeli jste jí volat?“

„Nikdo to nebral.“

„Ani mobil?“

„Nedostupný. Často si ho zapomínala dobít, tak doufám, že se nestalo nic horšího, jen si ho zapomněla strčit do zásuvky. Ale nějak mě to znepokojuje, i když k tomu nejspíš není důvod, protože to není poprvé, co se takhle vypařila. Často vyráží z Prahy i na týden.“

Posunul jsem si šálu, která se mi sesmekla z nosu.

„Kdo je ta vaše záhadná paní?“

„Alena Strusková.“

Zapátral jsem v paměti. Znal jsem hodně lidí z židovské komunity, ale se jménem Strusková jsem se zatím nesetkal.

Rebecin mi to potvrdila. Paní Strusková se příliš společných aktivit neúčastní, přesněji řečeno vůbec na žádné akce nechodí, nanejvýš na obec na obědy, na rehabilitaci a na Chanuku[3], protože se podává zdarma bohaté občerstvení.

„Pokud vím, tak ještě v pondělí, kdy jí ten kluk vezl rajskou s knedlíkem, tak byla naprosto v pořádku. Na svůj věk je mimořádně čilá, aktivní a náležitě protivná.“

„Protivná?“

„Nemusím ti snad říkat, co znamená, když je Židovka protivná.“

Usmál jsem se.

„Kolik jí je?“

„Narodila se jen pár měsíců po osvobození. Takže v pětačtyřicátým. To už si spočítáš, viď?“

„Není teda z nejmladších,“ poznamenal jsem.

„Proti našim přeživším, co mají za sebou Terezín a koncentráky, je to ještě mladice, takže ji ti starší, co toho zažili ještě víc, ani mezi sebe neberou. Nu, říkej si tomu třeba diskriminace…“ Hořce se pousmála. „Její máma si prošla Terezínem, ale už tady není mezi náma dobrých dvacet roků. Když si tak na Elsu vzpomenu, musím říct, byla poněkud zvláštní stejně jako její dcera.“

„Zvláštní proto, že mezi vás moc nechodila?“

„Ne, na tom by až tak nic zvláštního nebylo. Prostě Alena je divná, těžko se to vysvětluje.“

„Může to souviset s jejím zmizením?“

„Nepředpokládám, že by se jí něco stalo. Myslím zdravotně. Tyhle ženské mají devět životů jako kočka.“

„V tom věku už musí mít nějaký zdravotní potíže,“ nadhodil jsem.

„Samozřejmě, jak jinak, zdravý člověk neexistuje, jen nesprávně diagnostikovaný,“ usmála se. „Po osmdesátce už jedou všichni na prášcích. To máš vysoký tlak, zažívání, ateroskleróza, ale s tím vším se dá v pohodě žít a být fit jako tahle ženská. A když máš k tomu dobrý spaní, co víc si přát. A to ona měla.“ Bergerová si povzdechla. „Nejsem závistivá, ale když Alena dokáže prospat v jednom kuse deset hodin, to jí teda závidím. A že ji neprobudí ani sbíječka na ulici.“

Zeptal jsem se, co po mně vlastně chce.

„Máme na sociálním klíč od jejího bytu. Většinou se snažíme mít od všech seniorů, kteří jsou sami a aspoň občas využívají naše služby, klíče od bytu. Mockrát se nám to vyplatilo.“

„To chápu,“ přitakal jsem.

„Už jsem si ho vyzvedla. Byla bych ráda, kdybys tam šel se mnou. Není to odtud daleko.“

„Proč jste to neudělali už včera? Co když…“

Rebecin místo odpovědi vstala a vyndala ze zásuvky svazek klíčů se jmenovkou Alena Strusková.

Na ulici jsem Juditě řekl, že kdykoli si mě přizvala na obec k nějakému případu, pokaždé z toho byla alespoň jedna vražda. Napomenula mě, abych takto nemluvil, že jen přivolávám maléry.

Samozřejmě mě v tu chvíli ani nenapadlo, jak blízko jsem byl od pravdy, a že to, čemu jsem pak říkal případ Aleny Struskové, bude patřit mezi jedno z mých nejpodivnějších a nejzáhadnějších vyšetřování. Opravdu tomu nic onoho dubnového pátku nenasvědčovalo.

Paní Alena Strusková bydlela nedaleko v Široké ulici, hned za rohem Maiselovky. V tom domě býval oblíbený antikvariát s judaiky, ale před několika málo lety ho nahradil obchod s více než luxusní obuví. Přišlo mi líto, že kolorit Josefova přišel o půvabný obchůdek s knížkami, starými rytinami a pohlednicemi, kam často lidi zašli jen kvůli milým majitelům. Komercionalizace bývalé židovské čtvrti však byla nezastavitelná. Se zlomyslnou satisfakcí jsem přečetl nápis na dveřích prodejny, že je přechodně kvůli koronaviru zavřená. Zavřená však byla i Pinkasova synagoga se Starým židovským hřbitovem, dřív tu stávaly dlouhé fronty turistů, dnes bylo za železnou vstupní mříží prázdno. Stažené rolety byly i u protější košer[4] restaurace Král Šalamoun. Sezóna pro podnikatele v pohostinství a turistickém ruchu začínala tím nejčernějším způsobem.

Judita Bergerová otevřela mohutné domovní dveře a vyjeli jsme výtahem do posledního patra. Ještě než vsunula klíč do zámku, pro jistotu jsem zazvonil. Řinčení zvonku bylo tak intenzivní, že by probudilo mrtvého. Z bytu se však neozývalo nic.

Rebecin otevřela a vstoupili jsme dovnitř. První, co mě napadlo, bylo zjištění, že je v bytě velmi chladno, jako kdyby bylo topení zcela vypnuté. Bylo uklizeno, každá věc se zdála být na svém místě, jen paní Strusková nikde. Abych měl jistotu, prohlédl jsem širokou manželskou postel, nakoukl pod ni, otevřel všechny skříně. Žádný kostlivec na mě nevykoukl. Nic ani nenasvědčovalo, že by opustila byt ve spěchu nebo že by se tam někdo vloupal násilím. Plynové topení bylo skutečně stažené na minimum.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se mě Bergerová.

Řekl jsem po pravdě, že nejsem jasnovidec, takže si v tu chvíli nemyslím nic. Jestli mi prý není podivné, že Strusková ze dne na den zmizela, aniž dala cokoliv vědět. Měla přece na obci do konce tohoto týdne objednanou donášku obědů.

„Byly zaplacený?“

„Ne, máme stravenky. Když si nevybereš objednaný oběd, lístek ti zůstane.“

„No vidíš, nedramatizoval bych to. Nejspíš někam odjela,“ nadhodil jsem. „A buď ji nenapadlo, že byste ji mohli hledat, nebo jí bylo úplně ukradený, že si někdo dělá starosti.“

Rebecin pokrčila nos.

„To spíš. Ale že by byla odjela? Teď?“

„Říkala jsi přece, že občas vypadne i na týden.“

„No jo, no jo,“ brumlala, „jenže teď máme tu pandemii, karanténu. Lidi by neměli ani jezdit na chaty, aby neohrozili místní. Zvlášť ti v její věkový kategorii musí být opatrní a vyhýbat se styku s ostatníma.“

Řekl jsem, že takovými doporučeními se Strusková nemusí ještě řídit. Starší lidé mají svou hlavu a jen tak si nenechají sáhnout na zaběhnutý životní styl.

„Většinou dělají dobře, jen si nejsem jistá, jestli to platí i tentokrát.“

„Nemá nějakou nemovitost na venkově?“

„Je to možný,“ připustila a znovu zopakovala, že o Struskové toho moc neví. „Jako vdova žije sama, syna a dceru má bůhvíkde, podle mě v Rakousku nebo Německu, nikdy o nich přede mnou nemluvila a ani na ně nemáme na obci kontakt. Nevím, že by měla nějakýho dalšího příbuznýho. To víš, první generaci přeživších holokaust moc příbuzenstva nezůstalo.“

„Děláš si zbytečný starosti. Kdyby se jí něco stalo, už by se to vědělo.“

„Máš pravdu,“ usoudila, „Strusková nikdy nepatřila mezi ty seniory, co jsou, jak se říká, disciplinovaní.

Nebyla teda mezi našinci žádná výjimka, ale jestli si někdo dělá jen to, co sám uzná za vhodný, tak právě tahle ženská. Čert aby ji vzal, člověk kvůli ní málem v noci oka nezamhouří a ona si klidně teď někde popíjí s nějakým přítelem kafíčko se smetanou.“

„Nebo přítelkyní.“

Rebecin mi zašermovala ukazováčkem před očima.

„Spíš bych za tím hledala chlapa.“

„Máš na mysli někoho konkrétního?“ Pokrčila rameny.

„Měla na obci nějakou důvěrnější osobu?“

„Co já vím?“ zamumlala Bergerová. „Ono s ní bylo těžký vyjít. Mám dojem, že ani vlastní děti ji už nezajímaly. Pokud dám na drby, tak ani dřív jí známosti dlouho nevydržely.“

„Myslíš s mužskýma?“

„Jak jinak.“

Pod rouškou to sice nebylo vidět, ale jistě se při těch slovech zazubila.

Naznačil jsem, že se ještě po kvartýru porozhlédnu, jestli neobjevím něco, co by vysvětlovalo její náhlé zmizení.

V bytě bylo čisto, ale – jak poznamenala rebecin – ke Struskové chodily uklízet pracovnice jejich střediska domácí péče. V knihovně, podobně jako ve všech židovských bytech, do nichž jsem se zatím dostal, byly desítky knížek s tematikou holokaustu, memoáry, publikace o Terezíně, protektorátu, monografie o činnosti gestapa či SS, životopis Mengeleho. Řada titulů byla v němčině.

Nikde jsem nenašel léky, což znamenalo, že si je odnesla.

Na pracovním stole ležela otevřená nedávno vydaná kniha o stíhání nacistických zločinců a stolní týdenní kalendář. Všiml jsem si, že je v něm řada poznámek. Světlo do záhady však nepřinesly. Šlo o jídla, která si na určité dny objednala na obci. Poslední zápis byl k dnešnímu pátku.

„Měla obědvat hovězí vývar, svíčkovou s karlovarským knedlíkem,“ přečetl jsem nahlas. „Myslel jsem, že maso se svíčkovou omáčkou není košer.“

„Když místo mléka nebo smetany použijí sojový nebo kokosový mlíko, tak je to v pořádku,“ odpověděla zamyšleně rebecin. „Jak jsi zmínil karlovarský knedlík, tak jsem si vzpomněla, že někde u Karlových Varů má Strusková známýho. Jednou se na sociálním oddělení zmínili, že tam pojede na pár dnů. Je to už nějaký ten rok, ale přes karlovarskou židovskou obec by se dalo zjistit, jestli o ní něco neví. Až se vrátím do kanclu, zavolám do Varů Reuvenovi, to je předseda tamější kehily[5], ten by mohl být v obraze. Teď si říkám, jestli tam Strusková nemá nakonec nějaký ten dům po manželovi…“

Pod knihou o stíhání nacistických zločinců ležela dopisní obálka s úmrtním oznámením. Rozložil jsem ho. Jakýsi Rudolf Gross zemřel v požehnaném věku devadesáti tří let.

„Říká ti to jméno něco?“

„Rudolf Gross?“ zopakovala po mně Judita Bergerová. „Ne, nic.“

„Hele, to je zajímavý,“ řekl jsem a přiložil prst na oznámení. „Pohřeb se koná ausgerechnet v Karlových Varech.“

„Židovský?“ zeptala se rebecin. Stála u okna a hleděla dolů do ulice.

„Ne, normální, to by tam asi byla Davidova hvězda.“

„Nemusela, každý našinec se ke svýmu původu nehlásí. Ostatně proč říkáš – normální?“

„Však víš, jak to myslím.“

„Každopádně já žádnýho karlovarskýho Grosse neznám.“

„Dopis musela dostat Strusková tenhle týden. Nejpozději v úterý, jinak by tu neležel.“

„A kdy je ten funus?“

„V úterý čtrnáctýho dubna, takže za… jedenáct dnů. To je za dost dlouho…“

„Takže to nevypadá, že by odjela s takovým předstihem do Varů na Grossův pohřeb.“

„Co můžeme vědět?“

„Poslyš,“ otočila se ke mně. „Dole vždycky parkovala její stará modrá stodvacítka. Jezdila s ní minimálně, ale nestálo jí za to káru prodávat nebo odvézt do šrotu. Teď tam nestojí. Musela s ní někam odjet.“

„Podívám se ještě tady po okolí, jestli škodovku nenajdu, takových veteránů tu moc nebude,“ nabídl jsem se. Rebecin souhlasila. Ano, otřískaný starý sedan paní Struskové se mezi zdejšími parkujícími mercedesy, poršáky či bentleyi vyjímal nepatřičně.

„Každopádně to začíná být zajímavý,“ dodal jsem.

„Mám-li být upřímný, tak nemám nic na práci, mohl bych se do toho klidně pustit, aby se mi nezkrátily žíly.

Vyhledávání nezvěstných osob je celkem rutinní záležitost, pokud je k dispozici dost daných údajů a indicií. To ovšem zatím konstatovat nemůžu.“

Viděl jsem, jak Bergerová přechází do malé kuchyňky a otvírá chladničku. Oznámila mi, že tam není nic, co by se mohlo zkazit, z čehož soudí, že paní Strusková… Skočil jsem jí do řeči, bylo zbytečné to rozvádět. Ledničku vyprázdnila, léky vzala.

Vrátila se ke mně a šťouchla mi prstem do hrudníku.

„To je moc hezký, co mi tady povídáš, ale zadarmo dělat přece nemůžeš, ani bych to po tobě nechtěla. Pro začátek ti věnuju balíček roušek, šily to naše dobrovolnice. Vypadá to líp než ta tvoje zimní šála. Tím chci naznačit, že obec nikdy nikomu nezůstala nic dlužná. Samozřejmě to vyúčtování budu muset probrat s tajemníkem, ale něco se třeba vyškrábne.“

Nechal jsem to bez komentáře. Jistě, můj altruismus by měl své meze, ale zatím to nevypadá na nějaké horentní náklady. Pár telefonátů, návštěv…

„Jak už jsem říkala, moc ji neznám, ale v tomhle baráku bydlí už skoro půl století a skoro v každým patře je někdo z našinců.“

„A díky koronaviru budou všichni dřepět doma,“ dodal jsem. „Vždycky říkám, že všechno špatný je k něčemu dobrý.“

„A nikdy nebylo tak špatně, aby nemohlo být hůř,“ doplnila potutelně rebecin, naklonila se k mému uchu a zašeptala: „Hned v patře pod ní bydlí pan Goldreich, což je podle drbů jeden z jejích amantů. Ale už hodně dávných.“

Panu Erichu Goldreichovi mohlo být mezi pětasedmdesáti a pětadevadesáti, prostě vypadal příčetně a jistě byl zamlada fešák. Vysoký, štíhlý, dodnes měl husté bílé vlasy, které mu padaly do tváře. Na sobě měl letní plátěné kalhoty s pečlivě vyžehlenými puky a sněhobílou elegantní košili. Působilo to dojmem, jako kdyby se chystal do lázní. Rebecin si musela na okamžik sundat roušku, aby ji poznal. Rozesmál se a pokynul, abychom šli dovnitř.

„Sundej si tu maškaru,“ řekl Juditě. „Není Purim[6], ani tady nejseš v krámu či na ulici.“

„Nechtěla bych, abys od nás něco chytil, člověk nikdy neví.“

Pohrdavě vyprskl, zavedl nás do prostorného obývacího pokoje a usadil do starožitných židlí, jež by se vyjímaly i v nějakém zámeckém interiéru.

„Podívej se, já se týhle pandemii můžu leda ze srdce zasmát. Zažil jsem, když jsme za protektorátu nesměli do parků, některý ulice byly pro nás zakázaný, do kaváren, restaurací, plováren nebo biáků byl Židům vstup zakázán, do krámů jsme směli chodit nakupovat jen v určenou hodinu a stejně nebylo nic k mání, místo roušky jsme sice nosili našitou žlutou hvězdu, ale epidemii skvrnitýho tyfu jsem zažil v pětačtyřicátým v Terezíně, kdy mrtví leželi na ulicích a bylo jich tolik, že jsme je ani nestíhali pohřbívat. A o nějaký hygieně jako dnes nebylo řeči. Tak mi řekni jediný seriózní důvod, proč bych se tomu dnešnímu cirkusu neměl vysmívat? Navíc takovýho starýho dědka už stejně nebude škoda, nikdo neuroní ani slzu.“

„Jen řekni, Erichu,“ nedala se rebecin, „chce se ti snad umřít?“

Pan Goldreich si projel dlouhými kostnatými prsty kštici, jako kdyby to byl hřeben.

„To si piš, že nechce. Ani v nejmenším. To poznáš na vlastní oči, že oč tenčí je vlásek, na kterým ti život visí, tím víc na něm lpíš. Není to zvláštní, rebecin? Mají pro to rabíni vysvětlení?“

„Ti mají vysvětlení pro všechno,“ pravila Judita Bergerová mnohoznačně. „Jsem každopádně ráda, že vypadáš skvěle a daří se ti dobře.“

„A to tvrdí kdo? Co můžeš vědět, jak se mi daří?“

Rebecin mávla rezignovaně rukou na znamení, že nehodlá vést na toto téma jalovou diskusi. „Asi raním tvoji ješitnost, ale nepřišli jsme za tebou kvůli tobě.“

„To mě ani nenapadlo.“ Otočil se na mě. „Koho sis to přivedla na pomoc a proč?“

Bergerová se omluvila, že mě dosud nepředstavila, ale nenaskytla se k tomu příležitost. Řekla, že jsem jeden z nejlepších žijících soukromých detektivů, který své schopnosti prokázal už na čtyřech případech vražd, které řešil na židovské obci.

Myslel jsem, že se při té chvále propadnu hanbou, ale pronášela to takovým tónem, že to šlo interpretovat jako značnou nadsázku. Goldreich mě provrtal ironickým pohledem, jenž prozrazoval vše, co si o mně myslel.

„Ke kterýmu mordu se mám přiznat?“ Rebecin přistoupila na jeho hru.

„Začneme Alenou Struskovou.“ Spráskl ruce.

„Ale to snad ne! Proč ausgerechnet Alenkou? To sis vymyslela ty, nebo pan detektiv? Kdo z vás je větší mešuge[7]?“

Pokrčila rameny.

„Jo, hypoteticky jsem ji zabít mohl, když jsme ještě spolu, jaksi… nesluší se…“

„Jen se nežinýruj jako slečinka, Erichu, všichni vědí, že jsi s ní měl techtle mechtle.“

„Všichni?“

„Nu, všichni. Však víš, že našinci nenechají na druhým nitku suchou.“

„Jaký techtle mechtle, byla vdova… nebo už na tom byl Struska mizerně, když jsme si padli do oka. Já byl odjakživa svobodný. Obec je jedna velká drbárna,“ pronesl naoko rozhořčeně.

„Víš, co se říká, že když to je pravda, tak to není drb. Co nám teda řekneš na adresu Aleny Struskový?“

„Že když jsem ji nezardousil jako Desdemonu bratru před patnácti roky, tak co bych to dělal teď, když se s ní sotva kdy potkám na chodbě nebo u popelnice. Co s ní ale máte? Má ji už na stole Chevra kadiša[8]?“

Ujistili jsme ho, že nic takového, aspoň nemáme jedinou indicii, že by se s ní stalo něco špatného, jen jaksi nevíme, kde se nachází a zda je v pořádku.

Goldreich se pokoušel upamatovat, kdy ji viděl naposledy, nebyl si však jistý, zda to bylo tento týden, nebo už ten minulý, protože v současném blázinci mu dny splývají.

„Auto tu ale nestraší,“ řekl, jako kdyby ho ten fakt samotného překvapil. „Touhle jarní dobou nikdy ven nevyrážela. To až v létě. Bába totiž je,“ dodal spiklenecky šeptem, „náramně zimomřivá. To ale tyhle mrňavý hubený ženský bývají.“

„Jaký bývají tyhle mrňavý hubený ženský, Erichu?“ zeptala se rebecin, jistě neočekávajíc, co jí Goldreich odpoví. Tomu se jen zajiskřilo v očích.

„Jak už psal slavný básník Baudelaire, hubený ženský jsou nejhlubší studnicí neřesti.“

„Ale fuj, Erichu, hlavně ze sebe nedělej znalce francouzský poezie, pokrytče,“ napomenula ho. „Tak tohle mě opravdu nezajímá, jak jste si užívali v posteli. Měl by ses stydět.“

Goldreich si komicky zakryl prsty oči, jako že se hanbí.

„To ale bylo jediný, v čem a kde jsme se shodli.“

„A dost!“ vykřikla rebecin rázně. „Proč ses s ní teda rozešel, když jste si tak vyhovovali? O co šlo?“

„Znáš ten fór, jak šadchen[9] dohazuje mladičkou nevěstu osmdesátiletýmu Židovi, a ten, než na to kývne, se raději jde poradit s rabínem. A rebe mu povídá: Podívej, teď je jí dvacet, ale vem si to, za deset roků jí bude třicet – a co budeš dělat s tak starou ženskou? No a o tom to je. Vždyť jsme s Alenou skoro stejně staří.“

„Natřásáš se tu před náma jako malý kluk, Erichu. To už přecházím skutečnost, že budeš o pár roků starší než ona.“

„Byť Žid, nikdy jsem nebyl dobrý na počty. Raději nevěřte stereotypním povídačkám,“ zazubil se na mě.

„Tak co chceš slyšet?“

„Nic o ní nevím. Skoro nic, takže by nás zajímalo všechno.“

Povzdechl si.

„Možná je to tak lepší, nic nevědět.“

„Ne, chci jen mít jistotu, že se jí nic nestalo. V úterý zmizela, sám jsi říkal, že tu neparkuje její auto. Něco tady nehraje.“

„Jak bych to řekl,“ řekl najednou vážně, „my všichni, co máme něco společnýho s šoa[10], jsme poznamenaní. Nejen na těle, ale hlavně na duši. Někdo víc, někdo míň, ale všichni, ať to poznáš na první pohled, nebo nepoznáš. Má to i svou odbornou diagnózu.“

„Já vím, postraumatický syndrom, ale Alena se narodila až po válce.“

„Ale její matka strávila tři roky v terezínským ghettu. To byla sice lepší dovolená než v Auschwitzu, pokud ji přežiješ, ale co do psychických následků to máš prašť jako uhoď. Trauma se přenáší i na naše děti a děti našich dětí.“

„A jaký bylo její trauma?“

„Nevěděla, kdo je.“

„Jak, že nevěděla, kdo je? Hned ji nepohřbívej. To je taky nějaký francouzský veršík od Baudelaira? Je ne sais pas qui je suis[11]?“

Goldreich, překvapený rebečinou znalostí, protáhl obličej.

„Prostě to neví. Neví, kdo je její otec. Nebo nevěří tomu, co jí navykládala matka, pokud jí něco vůbec navykládala. O některých věcech se prostě mlčí.“

„Chápu, že našinci mlčí o tom, co prodělali za války, protože se to ani nedá vypovědět, ale že by matka neřekla nic svýmu dítěti o jeho otci? A co to má společnýho s vaším miliskováním?“

Goldreich pobaveně zamrkal.

„Chápou, vážení, že z toho mohla mít komplexy jako dítě nebo dospívající, ale v jejím slušně řečeno pokročilým věku? To už jsem nebral. Byla prostě mešuge. Když se tím začala obírat, docela ji to paralyzovalo, což pak mělo dopad i na naše soužití, takže o miliskování, když už tomu tak ohavně říkáš, nemohla být řeč. Já mám taky svý noční můry, vrací se mi sen, jak esesáci vyhánějí moje rodiče v Auschwitzu z dobytčáku, rozdělí je a pak odvážejí do Birkenau k plynovým komorám. Nikomu bych ten sen nepřál, ale rozhodně s tím nikoho neotravuju. Chovala se někdy opravdu divně, najednou přestala den mluvit nebo vyšla z bytu a vrátila se pozdě v noci, aniž mi řekla na vysvětlenou něco jinýho, než že byla hledat svýho otce. Taky mám jen jedny nervy. A to nechci domýšlet, co si s ní užily její děti.“

„A hledala svýho otce?“ Goldreich pokrčil rameny.

„Tady v ulicích? Nevím a pak už mi to i bylo jedno. Taky jsem jí musel pořád dokolečka jako cvok vykládat, jak to bylo koncem války v Terezíně, i když jsem jí stokrát řekl, že tam byly desetitisíce vězňů, mně bylo pár roků a v žádném případě jsem Elsu Černou, její matku, tenkrát neznal.“

Rebecin si povzdechla.

„Tehdy, když jste byli spolu, ještě žila Elsa, ne?“

„Hele,“ řekl Goldreich a dal jasně najevo, že ho výslech na téma Aleny Struskové a jejích můr pěkně štve, „její matka byla stejně pošahaná jako Alena. Tady doslova platilo, že jablko nepadlo daleko od stromu.

A v důsledku toho se ty dvě zrovna nemusely, takže jsem byl aspoň ušetřen společných dýchánků. Pak se to zopakovalo i s jejíma dětma. Stačí ti to?“

Bergerová se podívala tázavě na mě, jestli mi došlo, že Goldreich teď potvrdil její slova. Zachoval jsem neutrální výraz.

„A co její manžel?“

„Vašek Struska byl goj[12]. Musel být světec, když s ní vydržel. Nebo byl podobně postižený.“

„Nikdy jsem s ním nepřišla do styku.“

„O nic jsi nepřišla. Když onemocněl, tak stejně trávil většinu času někde na chalupě v západních Čechách. Prý ho to tam táhlo… To víš, já se jí tenkrát na starýho příliš nevyptával.“

„Chvíli budu přemýšlet nahlas,“ řekla. „Alena se narodila po skončení války.“

„V září, kupodivu si to pamatuju. Jednou jsme to slavili.“

„Fajn,“ pokračovala rebecin s přivřenýma očima, „devátý měsíc, to se dobře počítá. Takže Elsa otěhotněla v ghettu někdy v lednu pětačtyřicátýho.“

„No a co? Myslíš snad, že se v Terezíně nesouložilo? Pokud vím, tak stejně jako jinde, jen pro to byly horší podmínky, ale o to větší chuť. Lidská psychika je zvláštní. Nebo to jsou jen pudy a potřeba zachování rodu? Copak nevíš, že v ghettu bylo koncem války i kojenecký oddělení?“

Ujistila ho, že tato fakta jí jsou známá.

„Elsa přece musela vědět, kdo je otcem jejího dítěte,“ přemítala.

„Zázrak neposkvrněnýho početí tam asi nenastal. Samozřejmě, matka většinou ví, kdo jí udělal dítě, i pokud měla poměr s více chlapy.“

„Naznačuješ tím, že snad…“

„Nic nenaznačuju, jen že Elsa ani její dcera Alena nebyly zrovna svatý. Budeš soudit ženskou, že se v lágru s někým pomilovala, když si tím mohla zachránit život nebo aspoň přijít ke krajíci chleba? Hlad je svině, když trvá měsíce a roky, uděláš za kus žvance cokoliv. A to vůbec nemuselo být s nějakým skopčákem, ale klidně s našincem, co jí mohl zařídit lepší práci, dát najíst nebo vyreklamovat z transportu. Znalas Jirku Kleina z obce? Měl kliku, dělal v ghettu v kuchyni a přežil. Jednou se mi lítostivě svěřil, že už pak nikdy neměl tolik ženských jako tenkrát, když mu daly za dvě brambory. Koho odsoudíš, jeho? Ty holky?“

„Chápu,“ přitakala rebecin. „Něco ale přece Alena vlastní dceři o jejím otci řekla, ne?“

„Jo, že byl v Terezíně stejně jako ona a v dubnu pětačtyřicátýho se nakazil tyfem, zemřel a nedočkal se osvobození.“

„To přece nezní nepravděpodobně,“ usoudila Bergerová. „Nákazu tam tenkrát přivezly transporty s vězni z likvidovaných lágrů. Karanténa tam byla ještě měsíc po osvobození. V posledních měsících války muselo zemřít zbytečně dost lidí.“

„Mohlo se stát cokoliv. A nemuselo,“ hlesl Goldreich nezúčastněně. „Taky ji mohl zplodit Němec.“

„V Terezíně bylo vězněných hodně Židů z reichu. Co vím, Němci jim nabulíkovali, že Theresienstadt je lázeňský město a budou se tam mít jako v bavlnce, tak se sami hlásili do transportů a brali s sebou peníze, aby mohli utrácet po kavárnách a nočních klubech. A po příjezdu se nestačili divit, do jaký všivárny je šoupli poté, co jim ukradli všechny prachy, šperky a kožichy. Jak se jmenoval?“

„No právě,“ zvedl oči v sloup, „tvrdila, že v rodným listě není jméno otce uvedený. Mně ho nepředkládala. Ať tak nebo onak, Alena matce nevěřila ani slovo. To nemluvím jen o týhle záležitosti, ale všeobecně.“

„Takže si vytvořila o otci svoji teorii,“ nadhodila.

„Jo, fantasmagorii, že žije.“

„To by je snad po válce vyhledal, ne?“

Nadhodil jsem, že nemusel vědět, že se stal otcem.

„No právě,“ přitakal Goldreich. „Anebo byl v tý době ženatý. Nebo to byl jen úlet, jakých se v ghettu staly tisíce, a po osvobození chtěl za minulostí udělat hodně tlustou čáru. I to se dělo. Všichni jsme měli holý zadky, přišli o všechno, k tomu ženská a kojenec na krku…“

„Takových úletů je,“ pravila rebecin věcně, „ani našinci si nedají pokoj. Jsme strašná čeládka,“ dodala své oblíbené úsloví. „Poslyš, říká ti něco jméno Gross?“

„Grossů pár znám, to je častý jméno našinců.“

„Rudolf Gross,“ upřesnila. „Měla na stole jeho parte. Je to někdo z Karlových Varů nebo okolí. Funus v úterý čtrnáctýho, to máš za jedenáct dnů.“

V očích mu zajiskřilo a ruka vyletěla do vzduchu, jako kdyby chtěl něco chytit.

„To bude ten její známý Rudi. Nejdřív to byl kamarád jejího manžela, pak její,“ vyhrkl. „Jeho jméno jsem měl často na talíři, když jsem jí řekl, aby mi s tím vyptáváním dala pokoj, že kdo se moc ptá, moc se dozví. Hned na mě vyjela, že Rudi je ochotnější. Nedala na něj dopustit. Nevím, co jí navykládal a jaký s ní měl úmysly.“

„Viděl jsi ho někdy?“

„Ale jo, občas přijel z Varů do Prahy, ale snažil jsem se mu vyhnout. Nějak jsme si vzájemně nepadli do noty. Takže zemřel? Určitě mu jela na pohřeb.“

Bergerová jen podotkla, že ten je až za dva týdny.

Zeptal jsem se Goldreicha, jestli něco neví o jejích dětech.

Podíval se na mě, jako kdyby byl překvapený, že vůbec umím mluvit. Je pravdou, že jsem dosud mlčel. Otázky pokládala rebecin, to zatím stačilo.

„No jo, málem jsem na ně zapomněla. Nebyla to dvojčata? Nikdy jsem je na obci neviděla. Bůhví, jestli jim Strusková vůbec řekla, co jsou zač.“

„Že jsou Židi? A proč by jim to říkala?“

„Ty seš fakt hrozný mužský, Erichu!“

„Neboj se, jestli jim to neřekla matka, tak za bolševika se vždycky někdo našel, kdo jim v tom jejich původu vymáchal hubu. Dokud tady děti žily, tak jsem je měl docela rád. Jeník byl na svůj věk vždycky takový ustaraný, Anička byla veselejší, ale taková citlivější a přemýšlivější. Prostě nebyla po mámě ani po tátovi Struskovi, budiž mu země lehká.“

„Co je s nima teď? Jsou venku, viď?“

„Myslím, že po osmdesátým devátým odjeli do Německa, když se otevřely hranice. Holka byla přece zdravotní sestra a Jenda měl stavební průmyslovku, tak se tam mohli dobře uchytit.“

Zajímal jsem se, kdy tu byli naposledy.

„Vždyť já bych je ani po těch letech nejspíš ani nepoznal, kdybych je potkal v baráku,“ řekl Goldreich.

„Budou tak ve vašem věku, asi už mají i svoje děti.“ Rozhodil rozpačitě rukama. „Já holt nejsem nejlepší zdroj informací.“

„Poslyš, Erichu, kdo by o ní mohl něco vědět?“

Odpověděl, že není třeba chodit daleko, stačí sejít do prvního patra.

„Myslíš paní Glasserovou?“ ujistila se rebecin.

„Znala se s Elsou ještě z Terezína.“

Poděkovali jsme panu Goldreichovi a popřáli mu pevné zdraví. Na schodišti jsme si zase zahalili tváře. Přišlo mi to jako velká náhoda, že Glasserová, Goldreich i Strusková bydlí v jednom domě, ale Bergerová mi to vysvětlila. Dům patřil za první republiky pohřebnímu bratrstvu Chevra kadiša a bydlely v něm výhradně židovské rodiny. Ti, kteří přežili šoa, se sem po válce vrátili. Po sametové revoluci židovská obec dům zrestituovala a nadále v něm pronajímá byty svým členům, takže na tom není nic překvapujícího.

„Hanu Glasserovou samozřejmě znám, jen si nejsem jistá, jestli z ní s ohledem na věk ještě něco dostaneme. Pokud vím, tak skoro nevychází ven.“

Rebecin zazvonila, dlouho se neozývalo nic, pak šourání, něco klaplo, paní se na nás pravděpodobně dívala dveřním kukátkem. Slyšel jsem její sípavý dech.

„To jsem já, paní Glasserová, Judita Bergerová. Z obce. Znáte mě přece. Pustíte nás dovnitř?“

Po další minutě se dveře otevřely. Glasserová byla malá, zavalitější s malým nosíkem a plnými rty, hůř se pohybovala, ale v očích jí to hrálo. Vstoupili jsme a natáhli si roušky.

Domácí ukázala, že máme jít do kuchyně. Na stole měla nedopitý hrnek s kávou a na talířku macesy rozlámané na menší kousky.

„Pesach[13] začíná až za týden, příští čtvrtek, paní Glasserová,“ usmála se Bergerová. „Je sice pravda, že macesy můžete jíst skoro celý rok, taky je mám ráda, jen kdyby mi to těsto nelezlo mezi zuby, ale měsíc před Pesachem byste je už neměla mít doma ani vzít do úst.“

Glasserová přimhouřila oči a pokývala zvednutým ukazováčkem.

„A to je takhle doslova psaný v naší Tóře, rebecin, kdy smím vzít do pusy maces a kdy ne?“

„Víte moc dobře, že většinu těchhle našich přikázání vymysleli až moudří rabíni. Samozřejmě při tom vycházeli z Tóry.“

„Víte,“ stará paní si mechanicky kus odlomila, namočila ho do kávy a dala do úst, „to dá rozum, že si moudrých rabínů vážím, ale aby mi radili, kdy můžu jíst maces, co je nota bene echt košer, to si teda nedám líbit. Když jsem byla v ghettu v Lodži, taky se nám polští rabíni neodvažovali říct, co můžeme jíst, protože tam šlo o kejhák, vážená paní. Kdo měl zavařený sádlo, zaručilo mu to týden života.“

„Však já už si vám neodvažuju nic říct, paní Glasserová, jen jsem jaksi musela připomenout, že…“

„Chámec[14] už mám vymetený,“ řekla, jako kdyby vůbec nevnímala, co jí rebecin říká. „Jak se vůbec jmenujete? Co po mně chcete?“

Bergerová jí trpělivě zopakovala, kdo jsme, a na okamžik si stáhla roušku.

„Vypadáte výborně, rebecin, celá jste omládla. Nerozvedla jste se náhodou? S chlapy je jen trápení.“

„To jsem ráda, že jste si na mě vzpomněla, paní Glasserová,“ zamluvila to rychle, otočila se na mě a naznačila, že to se starou paní bude opravdu těžké. Začala se jí vyptávat, jestli je spokojená se službami, které jí poskytuje obec, jestli sociální pracovnice jsou ochotné a jak je na tom se zdravím. Sama si přitom odlomila maces, ale nevložila ho do úst a nechala na talířku.

„Přišli jsme se zeptat na paní Struskovou.“ Glasserová se zatvářila nechápavě. „Co bydlí v posledním patře, paní Alenka přece.“

„Myslíte Alča Černá…“

„To byla za svobodna, teď se už jmenuje Strusková.“ Glasserová se chytila za hlavu, paměť jí už vynechává, moc se omlouvá, ale pro ni je to pořád Alča Černá. Co že bychom teda chtěli vědět? Naposledy ji viděla v úterý, když nasedala do auta a někam odjížděla. Ne, nemluvila s ní, jen ji pozorovala z okna. To je její jediná zábava, kouká z okna, co se děje. Jenže teď jsou ulice prázdné a neděje se nic. Ven se bojí vycházet, v roušce se dusí, tak si připadá jako na samotce v kriminálu.

„Znáte se přece dobře, nemám pravdu?“ vyzvídala Bergerová v naději, že se Glasserová rozpovídá.

„S Elsou jsem byla v Terezíně ve stejných kasárnách. Proč se mi někdy neozve?“

„Elsa je už skoro dvacet roků mrtvá.“

„Zichrona livracha.[15] Tak to jsem nevěděla,“ Glasserová se omluvně usmála. „Nebo jsem na to už zapomněla, je to tak dávno. Takže Elsa už nežije, no vida, to jsou mi zvěsti. A taková to byla čiperka. Pamatuju se jako včera, dělaly jsme jednu dobu obě v glimru[16]. Víte, co to bylo? Loupala se slída, takovým nožíkem, musela jste být hodně šikovná, aby vám to šlo, nepořezala jste si prsty a plnila jste plán. To jsme měly takový větší kus šutru a z něho se odlupovaly tenký plátky slídy. Němci to používali do aeroplánů, aspoň se to tvrdilo. V zimě byl aspoň člověk v teple a říkalo se, že jsme chráněné před transportem. Akorát z toho jsme měly strach. Jo, být zapsaný do transportu a nemít nikoho, kdo by vás vyreklamoval, to bylo moc špatný. Ale my doufaly, že jsme ve slídárně potřebné a nic nám nehrozí. Byly jsme mladý a pitomý, nedocházelo nám, co riskujeme.“

„Co riskujete?“

„Pořád se něco obcházelo a porušovalo. Tam platilo tolik nařízení, zákazů. Jednu kamarádku přece zavřeli a odvezli do Malý pevnosti. Copak si na to nepamatujete?“ Rebecin řekla, že v té době ještě nebyla ani na světě.

Glasserová pokývala hlavou a šibalsky se usmála. To ji přece jen zkoušela.

„Gestapo tam mělo věznici. My Židi jsme byli v ghettu, v Malý pevnosti byli zavření čeští odbojáři a takoví ti přes politiku, antifašisti, sociální demokrati, komunisti a šmelináři a bůhví kdo ještě, no a taky tam někdy šoupli i Židy. To nevíte?“

Snad aby udělala staré ženě radost, rebecin zavrtěla hlavou, že tohle ještě neslyšela.

„Když jste v ghettu něco provedla, třeba něco zorganizovala nebo šlojsla, jak se tomu říkalo, prostě sebrala na zahradě nějakou zeleninu nebo si natrhala pár třešní a chytili vás, byl to, jak jsme říkali, pořádný průser. Mohli vás za trest zavřít. V ghettu měli na komandatuře zřízený vězení, říkalo se mu bunkr. Jednou dokonce kvůli nějakým propašovaným dopisům popravili asi jedenáct mladých kluků, představte si to. No a chudák Elsa takhle dopadla. Sebrali ji a šoupli do vězení. O vězení v Malý pevnosti se v ghettu říkaly strašný věci, že z toho šla větší hrůza než z našeho bunkru. Ovšem naši esesáci z ghetta taky nebyli svatoušci.“

Table of Contents

Pátek 3. dubna