Martin Nesměrák

Každému jeho hřivnu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Martin Nesměrák, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9859-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9860-0 (mobi)

Postavy románu

SICHELBACH

(kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“)

Adalrik, řečený Odo, pán na lesním dvorci Sichelbach, a jeho blízcí:

Sigibert, jeho otec, který pomáhal zrodu nového hradu Landštejna

Anežka, jeho matka

Bernhard, řečený Benno, jeho bratr

Johana z Rancířova, Odova žena

LANDŠTEJN

(včetně původního „Landštejna“, dnes Pomezí, resp. Markl)

Hartleb, nový landštejnský kastelán

Evald od Studeného pramene, landštejnský man Kadolt ze Staleku, landštejnský man a jeho stejnojmenný syn

Kuno, řečený Dlouhý, landštejnský man a jeho dvě dcery, Bertrada a Adelinda Markvart ze statku pod Dubovou horou, landštejnský man

Matěj od Studnice, landštejnský man

Arnulf od Marksteinu, landštejnský man

Kristián, Blažej, Lotar a Ješek, landštejnští družiníci

Rothbert z Birkenbergu, nový kastelán na hradě Pomezí

Vavřinec, hradní písař

Bořek, jeho šikovný pomocník

KRÁLOVŠTÍ ÚŘEDNÍCI

Zdeslav, zastupující královský justiciár

Hrut ze Slatiny, služebník moravského zeměpána

Vikard, oddaný Hrutův pobočník

MORAVSKÝ BÍTOV A JEMNICE

Petr, velmož a správce bítovské provincie

Valram, královský villik v Jemnici

OSTATNÍ

Pippo a Dido, uprchlíci skrývající se v lesích Jurek, řečený Špýmař, nebezpečný chlapík pro každou práci

Ulfhilda, vědma a léčitelka z Vlčí hory

HRAD KAMEGG

Laurentius, písař a správce hradní kanceláře Dittrich z Arnsteinu, kastelán hradu Kumpold, jeho služebník a posel

Edelfred z Kaje, pán hradu Kamegg

Předehra

Laurentius tiše vstoupil do komnaty a opatrně za sebou zavřel dveře. Počasí bylo nevlídné a sychravé a to poslední, co mohl potřebovat, byla zima, kterou by si vpustil do místnosti. Na ohřívací pánvi žhnulo dřevěné uhlí a vydávalo iluzi tepla. Laurentius si promnul nad sálavým teplem prokřehlé ruce a přemístil se k psacímu stolu. Usadil se do dřevěného křesla a pečlivě si zabalil boky i nohy do teplého pláště. Tohle roční období si tedy rozhodně neoblíbil.

Čekala ho hromada práce na vyúčtování příjmů hradních nájemců, ale všudypřítomný chlad mu bránil, aby pro práci našel to správné rozpoložení.

Laurentius byl správcem kanceláře hradu Kamegg a jednou z jeho stěžejních povinností byla evidence peněžních příjmů a výdajů. Platy nájemců, cla vybíraná dole u řeky na obchodní stezce, mýta placená při přechodu řeky a oproti tomu výdaje za nákupy pro hradní kuchyni, výplaty služného členům hradní posádky a všechny podobné nesmysly, ať již rutinní, anebo mimořádné.

Kamegg, pevný hrad na rakouském pomezí, patřil pánům z Kaje, kteří velmi dbali na zdárný stav jeho účetnictví. Jako svého zástupce a kastelána hradu Kamegg si vybrali pana Dittricha z Arnsteinu, nerudného a žlučovitého vytáhlého chlapíka s ocelově modrýma očima, který byl až otravný svojí úpornou snahou dohlédnout na hladký chod hradní kanceláře.

Laurentius mu byl povinován úctou, po straně se ovšem svému nadřízenému poškleboval. Pan Dittrich totiž nebyl přílišný kamarád s psaným slovem. Jinými slovy, neuměl příliš číst, a psát už teprve ne. A to je potom docela velká potíž, pokud má takový člověk zkontrolovat úřední písemnosti. Dittrich se tedy omezil na prohlídku pečetí a ostatní věci si nechal od Laurentia vždy zevrubně vysvětlit. Při tom se naučil používat několik rádoby moudrých frází, které měly vzbudit zdání, že probírané problematice dostatečně rozumí. To ovšem Laurentius velmi brzy prokoukl a potají se mu smál do hrsti. On sám byl v tomto ohledu pravým opakem svého pána. Uměl číst i psát, a to hned v několika jazycích. Česky, německy i latinsky. Jeho latina byla sice bídná, ale pro běžnou potřebu jeho povolání bohatě stačila. Jeho obrovskou výhodou bylo, že se velice snadno učil nové věci. Stačilo mu jen ukázat nebo naznačit, a on si velmi záhy věděl rady sám.

Co ale bylo jeho největší devizou, byla znalost počtů.

Počítání, nebo jak on sám rád hrdě říkal „aritmetika“, bylo umění, které ovládali jenom nemnozí. Samozřejmě, jednoduché počty, jako například spočítat zvířata ve stádu, uměl každý ovčák a používal k tomu všelijaké pomůcky. Jiná věc ale byla sečíst dlouhé řady čísel a nesplést se. A pak od získaného součtu odečíst jiné číslo a výsledek ještě správně rozdělit, aby se bezchybně stanovil díl, který náležel vrchnosti, a zbytek, který zůstával na Kameggu.

Laurentius používal abakus a uměl s ním velmi obratně zacházet. Dobře věděl, že lidé jako pan Dittrich nemají dostatek schopností, aby alespoň vzdáleně pochopili, jak takové věci správně fungují. Laurentius byl oprávněně pyšný na svoji kvalifikaci a byl si téměř jistý, že pokud by on na Kameggu nebyl, nedá vyúčtování nikdo jiný dohromady.

Pokud on by tady nebyl…

To je ta kardinální otázka, pomyslel si kysele. Co by bylo, kdyby on tady nebyl… A vzápětí mu do hlavy naskočila neodbytná myšlenka, jestli není základní chybou, že tady pořád ještě je. Že pořád ještě vězí v téhle zastrčené díře. Že sem vůbec kdy měl chuť vlézt a že už dávno někam neutekl…

Jenže věci nebyly tak jednoduché.

Laurentius pocházel z malé osady v těsné blízkosti královského města Znojma. Jako mladší sourozenec nemohl počítat s tím, že by po otci zdědil hospodářství, a tak si musel hledat obživu jinde. Nejprve zkusil štěstí v klášteře v Louce, ale brzy pochopil, že mnichem být nechce. Přesto ale zpětně uznával, že tam se naučil úplně nejvíc. V klášteře brzy rozeznali jeho talent a nechali ho, aby pomáhal v kanceláři a při tom se učil. To naplnil bezezbytku. Loucký klášter měl spoustu donací od štědrých dárců a se správou majetku bylo spojeno velké množství všelijakých operací. Laurentius je brzy zvládl, a to k velké spokojenosti představeného kláštera. Přesto nakonec pohrdl jistotou klášterního živobytí a při první vhodné příležitosti odešel.

Na Moravě nicméně kupodivu nezůstal, ale zamířil přes hranice do Rakous. Dobře věděl, že na obou stranách hranice najde snadno práci odpovídající jeho schopnostem, ale na jižní straně očekával přece jenom lepší podmínky. A to nejenom finanční.

V Čechách i na Moravě se sice po mnoha desítkách let bratrovražedných válek mezi údělnými knížaty a pražskými zeměpány začínalo hojně stavět, ale vše bylo dosud syrové a neurovnané. Začala se pomalu zakládat královská města, k jejichž obživě se vysazovaly nové vesnice, a v pomezním hvozdu mezi Čechami a Moravou prospektoři otevírali na mnoha místech těžbu kovů. To všechno představovalo vítaný rozvoj podnikání a množství rozličných příležitostí. A s tím byla těsně svázána i potřeba přehledné evidence příjmů, výdajů a podílů. Pro člověka, který vládl písmem a počtářským uměním, hotový ráj!

Laurentius tohle všechno dobře věděl. Jenže i přesto šel na jih. V Rakousích totiž tohle všechno už dávno bylo a bylo to dobře zavedené. Takže se daly očekávat i lepší podmínky.

Nakonec se dohodl na službě tady v Kameggu. Místo mu bylo vcelku sympatické, hrad nebyl ani velký, ani příliš malý, lidé přívětiví. Jméno hradu mu vzdáleně připomínalo slovo „kamýk“, které se v jeho domovině používalo pro skalnatá či opevněná místa.

Podmínky si dohodl příznivé, alespoň soudě podle slibů, kterých se mu hojně dostalo. Bohužel, přislíbeno bylo pěkně, skutečnost ale poněkud zaostávala.

Laurentius tiše doufal, že se mu podaří vydělat dostatek prostředků, aby si mohl zakoupit nějaký dvorec nebo pěkné hospodářství. Také se velmi opatrně poptával po nějakém lénu, které by si mohl vysloužit. Jeho nadřízený, pan Dittrich, se mu ale vysmál. Sice zdvořile, ale přece jenom vysmál. Trpělivě mu vysvětlil, že Kamegg nemá hradní manský obvod, protože se od tohoto typu služby již ustupuje. Jde prý hlavně o to, že sedláci, kteří by jako služební mani drželi v katastru svá pole, by se přednostně starali o svá hospodářství a službu ve zbrani by zanedbávali. Navíc, samozřejmě, by to mělo negativní vliv na jejich válečnickou zdatnost. Proto se v poslední době hradní pán orientuje výhradě na vojáky sloužící za žold, kteří jsou zdatní profesionálové a kromě toho jsou kdykoli snadno nahraditelní.

Pro sedláky, tedy bývalé many, to pochopitelně mělo ten důsledek, že si držbu půdy nemohli odpracovat službou, ale museli platit nájem. V naturáliích, anebo v penězích. To nebylo příliš pohodlné, a v obdobích neúrody mnoho sedláků utíkalo z půdy.

Laurentius se tedy musel chtě nechtě smířit s tím, že si na případné vlastní hospodářství musí během let našetřit. To samo o sobě by problém nebyl. Pokud by mince, kterými se platilo, zůstávaly stejně kvalitní. Bohužel oblíbenou praxí zeměpánů té doby bylo znehodnocování peněz. Mince byly čas od času staženy z oběhu, roztaveny a znovu vyraženy, kupodivu vždy s nižším obsahem cenného kovu. Peníze tedy postupně ztrácely kupní sílu, a nemělo tedy valnou cenu je ukládat, jak si Laurentius kysele uvědomil.

Když se mladý rakouský vévoda Fridrich Bojovný dostal do vleklých rozmíšek se svými sousedy na všech stranách, začaly se výplaty služného opožďovat, až se zastavily nadobro. Laurentius sice nestrádal, protože jídlo, pití a ubytování měl na hradě k dispozici zcela zdarma a v dostatečné kvalitě, ale narůstající pohledávka mu dělala těžkou hlavu. Uháněl kastelána s železnou pravidelností, ale ten jen krčil rameny. Ani kastelán sám totiž služné nedostával, ale v jeho případě byla situace přece jenom poněkud jiná. On sám byl leníkem majitele hradu a vyplácené služné tvořilo jenom marginální část jeho příjmů. Většinu svého úvazku totiž sloužil bezúplatně, proti propůjčení léna. A jeho vlastní hospodářství bylo ekonomicky aktivní a peníze mu vynášelo.

Laurentius měl rovněž neodbytný dojem, že panstvo mu zadržuje peníze víceméně schválně, protože předpokládá, že on stejně nikam neuteče. Vychází nejspíš z předpokladu, že písař ani nemá, kam by rozumně odešel. Že nejpravděpodobněji utekl z Moravy za podezřelých okolností a má hodně dobré důvody, proč se tam nevracet.

To přivedlo Laurentia k hořké domněnce, že si ho jeho představení nepovažují tak, jak by měli. A pozvolna v něm klíčila myšlenka, že by nebylo od věci dát jim pořádně za vyučenou. Až po něm budou dávat dohromady hospodářské soupisy, budou se slzou v oku vzpomínat, jak báječné to bylo, když vše spolehlivě zaštiťoval on, Laurentius!

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupil chlapík v jezdeckém oděvu. Mlčky kývl na Laurentia a položil na stůl černou koženou brašnu. Těžké žuchnutí probralo Laurentia z letargie. Letmo brašnu otevřel a zkontroloval obsah. Kývnutím zásilku přijal.

Z přihrádky vydoloval listinu se sloupcem několika navzájem velmi podobných záznamů, zatímco příchozí se vytasil s obdobným dokumentem. Oba muži si potom vzájemně potvrdili otisky pečetí předání zásilky, jezdec přikývl a beze slova opustil komnatu. Laurentius vrátil svůj pergamen do přihrádky a brašnu vložil do okované truhly za svými zády. Poté ji pečlivě uzamkl.

Zítra si pro brašnu přijde Kumpold, Dittrichův poskok. Převzetí potvrdí na stejném pergamenu, a tím bude věc vyřízena. Pečetěmi bude dáno, že Laurentius zásilku převzal a tak, jak byla, ji zase předal. A nic neodebral…

Nic neodebral? Laurentius se zarazil. To z toho přece nijak nevyplývá! Jeho smysl pro detail dokonce volal, že celá evidence příjmu a výdeje je úplně na nic, protože se může týkat jenom té brašny samotné, ale nikoli obsahu, protože ten se nikde nezmiňuje. Laurentius o tom nikdy do hloubky nepřemýšlel, ale teď se mu udělalo nevolno. Kdyby ho někdo náhodou obvinil, že v brašně něco chybí, neměl by v ruce nic, čím by toto tvrzení vyvrátil.

Brašna totiž neskrývala jen tak něco.

Byly v ní slitky surového stříbra, vážené po hřivnách, a nějaká listina. Laurentius podobných zásilek již přijal a předal několik a vždy to proběhlo naprosto hladce. Podle váhy brašny soudě, bylo množství stříbra stále stejné. Možná byla stejná dokonce i ta brašna. Vloženou listinu Laurentius nikdy nezkoumal. Jednoduše ho to nenapadlo…

Ostatně o celé transakci chtěl vždycky vědět co možná nejméně. Měl ji na starosti Kumpold, což byl nepříjemný a možná i nebezpečný chlapík, který rozhodně neměl rád dotěrné vyptávání. Laurentius měl jenom jedinou úlohu. Převzít od posla, potvrdit přijetí, protože měl přístup k pečeti, a předat Kumpoldovi. Nic víc, nic míň. Až dnes mu problesklo hlavou, proč vlastně se cenný obsah brašny pro kontrolu nepřevažuje…

Kumpold pak stříbro někam vozil. Pokaždé se ztratil na několik dnů. Kam jezdil, to nikdo nevěděl. A Laurentius se nikdy neptal.

Ale pochybovačná myšlenka se již zahnízdila a vrtala mu hlavou. Co kdyby si tak kousek stříbra odloupl? Pokud zásilku nepřevážili, jak by se dalo zjistit, že kousek chybí? A pokud ano, jak by se dalo dokázat, že ten chybějící kousek zmizel právě v jeho kanceláři? Vždyť přece i jezdec mohl přikrádat, nebo snad ne? Kdo dnes nekrade? Kdo nekrade, hoď po mně kamenem… Ne, takhle to není, říká se to jinak…

Laurentius přemýšlel, až se mu z hlavy kouřilo. Alespoň obrazně. Promýšlel různé kombinace, co a jak a co by kdyby a co by už ne. Co když brašnu zvážili těsně před tím, než jezdec vstoupil do jeho kanceláře, a pak ji zváží, hned jak ji Kumpold odnese? To by okamžitě věděli, kolik uhodilo. Ale proč by takovou věc proboha dělali? Laurentius se v tom úplně ztrácel. Že by chtěli prověřit jeho poctivost? To je přece jediné vysvětlení, proč by postupovali právě takhle. Ale proč by jeho poctivost chtěli prověřovat? Kdo mu přestal věřit? Vždyť Laurentius nikdy nic neukradl. Tak proč?

Že by ho testovali, aby mu později svěřili k vyřízení něco delikátního? To by snad šlo, ale proč by mu potom zadržovali služné?

Celé je to nějaká podivnost, rozumoval rozvážně Laurentius.

Například nevěděl, kde by na hradě hledal nějaké váhy. Věděl o jedněch v kuchyni, ale tam by Kumpold určitě vážit nešel. Akce s brašnou probíhala vždycky bez větší pozornosti osádky hradu. Pokud by Kumpold opakovaně chodil brašnu převažovat do kuchyně, vzbudil by zbytečně zvědavost osazenstva kuchyně. A to se Laurentiovi nepozdávalo.

Kdyby aspoň věděl s jistotou, že stříbro patří pánům z Kaje. Pak by si právem mohl vzít, co mu jsou dlužni, a potichu zmizet. Nikdo by mu to nemohl mít za zlé. Jenže co říká selský rozum, je vzdálené liteře zákona, přemítal otráveně Laurentius. Kdyby ho dostali, byl by s ním konec.

Ostré zaklepání na dveře, a do místnosti vstoupil Kumpold. Tys mi tady chyběl, pomyslel si Laurentius mrzutě. My o vlku a vlk v komoře!

„Prý už to přivezli?“ zajímal se Kumpold. „Mimořádně o den dřív?“

„Jo,“ zabručel Laurentius. „Byl tu před malou chvilkou.“

„Potvrdil jsi převzetí?“

„Jako pokaždé. To se hodí, že jsi tady. Jdeš si to převzít?“ zeptal se Laurentius s nadějí v hlase a začal hledat v listinách v přihrádce.

„Dnes na to nemám čas,“ zavrtěl Kumpold hlavou.

„Dneska mám ještě nějaké řízení a vrátím se až zítra na oběd. Zítra odpoledne by měla dorazit sama vrchnost z Kaje. Dáš mi to až zítra. Zítra mi to protokolárně předáš.“

„Tak dobře,“ mávl rukou Laurentius za Kumpoldovými zády. Ozbrojenec za sebou práskl dveřmi a zmizel. Protokolárně předáš, ušklíbl se Laurentius. To je mi ale slovník, ten se k tomu pitomci vůbec nehodí, bručel si pro sebe. Protokolárně předáš? S úlekem se narovnal v křesle. Co to znamená, u všech všudy?

Mozkové závity se mu roztočily, až ho zabolela hlava. Defilé možností se mu v mysli rozběhlo na všechny strany. Co to může všechno znamenat? A co když to neznamená vůbec nic?

Posel prostě přijel o den dřív… Laurentius marně pátral, jestli už se to někdy stalo. Asi ne. Nevzpomínal si… Obvykle to proběhlo tak, že posel předal zásilku a po chvíli se objevil Kumpold. Převzal ji, odnesl si ji do svojí ložnice a hned zrána odjel. A tak to bylo měsíc co měsíc…

Ano, vlastně to bylo vždycky jednou za měsíc, vybavoval si Laurentius podrobnosti. V tom je právě ta pravidelnost. A dnes mimořádně o den dřív.

A co když…?

Když to Laurentia napadlo, udělalo se mu špatně. Co když je to tak, že celé je to past na něj samotného? Co když posel přijel o den dřív jenom proto, aby Laurentius měl zásilku mimořádně ve své péči celý den? A co když se potom řekne, až se to tedy protokolárně předá, že je stříbra míň než má být? Co by asi tak bylo dál?

Rovnou ho obvinit ze zpronevěry by asi bylo složité, zvláště když nikde není psáno, kolik má zásilka přesně vážit, a on nic takového nepodepsal. Jenže co kdyby se u něho stříbro našlo? To by přece byl jasný důkaz!

Museli by ho ovšem najít přímo u něj anebo u něj v ložnici anebo v kanceláři, aby to mělo nějakou důkazní sílu, rozvažoval Laurentius. Mohlo by se to stát? On sám si byl jistý, že nemá ani ždibíček stříbra, jenže pokud je to skutečně past na něj nastražená, zařídí se to jistojistě tak, že se stříbro někde u něho ve správné chvíli objeví. A zrovna příhodně bude přítomen na vizitaci sám majitel hradu, pan Edelfred z Kaje. Jaká náhoda!

Možná je to celé blbost a já se zbytečně plaším, rozjímal napjatě Laurentius. Jenže celé je to tak podivné a podezřele to do sebe zapadá. Najednou i dlužné služné vypadá úplně jinak. Klidně to může být tak, že mu nezaplatili prostě proto, že se ho chtějí zbavit a jenom čekali na nějakou takovouto příležitost. Když mu dokážou krádež, nebudou mu muset pochopitelně nic doplácet, a zabijí dvě mouchy jednou ranou, pomyslel si hořce Laurentius. A možná zabijí i jeho samotného.

Teď jde o to, vzít rozum do hrsti, rozhodl se Laurentius. A rozvaha se mu hned vrátila. Stejně tady chtěl skončit. Takže tohle je možná ta kýžená správná příležitost. Pokud tedy ne ta úplně poslední.

Napadlo ho, že by mohl pečlivě prohledat svůj příbytek, jestli tam není stříbro ukryté. A stejně tak i kancelář. Pak to ale zavrhl jako zbytečné. Pokud se skutečně jedná o úklad, vloží mu stříbro pod matraci až těsně před vlastní prohlídkou. Příležitostí budou mít habaděj. On sám se bude muset osobně zúčastnit přivítání hradního pána a i pak se sotva bude moct někam vytratit. A i kdyby, nemůže mít oči všude. Šikovný člověk bude mít spoustu času na to, aby vklouzl do jeho ložnice nebo do kanceláře a někde tam zastrčil kousek stříbra, který pak bude s velkou slávou objeven.

Laurentius začal mít plné zuby tohoto místa, tohoto provinčního hradu, tohoto pracovního poslání. Už se začínal těšit, jak ho nechá za zády. Jenom se ve zdraví dostat za bránu, o to teď hlavně šlo. Pak už to bude dobré. Za normálních okolností by neměl být problém s jeho výjezdem. Dost často měl všelijaká vyřizování mimo hrad, takže vyjížděl ven a strážní v bráně ho dobře znali. Jsou ale tohle normální okolnosti? Bůh suď! Doufal, že Kumpold je opravdu mimo hrad a že to není jenom nějaká hloupá hra na kočku a myš. A že Kumpold nedal nějaké speciální instrukce strážím v bráně.

Laurentius vyšel z kanceláře a pečlivě ji zamkl. Nádvoří hradu Kamegg bylo pusté, všichni se hřáli někde v teple. Na studené bledé obloze svítil srpek couvajícího měsíce. Laurentius se zimomřivě zachumlal do pláště a svižně zamířil ke své komnatě.

Hned zrána Laurentius vstal a vypravil se na cestu. Sbalil si jenom nejnutnější věci, aby nebudil zbytečnou pozornost. Především váček se svými úsporami. V kanceláři vyzvedl z truhlice koženou brašnu se stříbrem a poté truhlici i kancelář pečlivě zamkl.

Ve stáji osedlal koně a brašnu řemenem pevně připoutal k sedlu. Tlumenému kovovému zvuku nebylo možno do poslední chvíle zabránit, ale on spoléhal na to, že jej přehluší hlomození kovových částí postroje a klapání podkov.

Ze stájníků mu nikdo nevěnoval pozornost, všichni již byli v pilné práci při úklidu stájí před dnešní očekávanou vizitací.

Na nádvoří halasily pomocnice z kuchyně, rachotily s nádobami, ve kterých donášely vodu do kotlů a v jiných naopak vynášely zbytky z přípravy jídel do odpadové jámy.

Laurentius spoléhal na zmatek, který u brány způsobují dodavatelé, kteří hrad zásobují potravinami a jejichž povozy musejí strážní pečlivě prohledat při příjezdu i při odjezdu. Na nádvoří již probíhala horečná vykládka několika vozů. Hradní majordomus kontroloval kvalitu přiváženého zboží, hlasitě komentoval nedostatky a dohadoval se se sedláky o přiměřené slevě.

Laurentius se s koněm poklidně propletl mezi povozy až k bráně. Strážný mu kývl na pozdrav a dál si ho nevšímal. Svou pozornost spolu se svými kolegy věnoval dalšímu přišedšímu sedlákovi, aby pozorně prohlédl jeho vůz. Laurentius neurčitě kývl v odpověď, vyšvihl se na koně a volným krokem zamířil z hradu dolů k řece. Teprve tam nasadil koni ostruhy.

Na rozcestí se rozhodl, že zamíří nejprve na západ. K severu se mu příliš nechtělo, neměl totiž před očekávanými pronásledovateli příliš velký náskok a severní směr bude nejspíš to první, co je napadne.

Laurentiovo zmizení bylo odhaleno po příjezdu pana Edelfreda z Kaje. Hradní pán se podle očekávání hned zkraje zajímal o vyúčtování hradního hospodaření a zasvěcený výklad mu mohl poskytnout právě jenom hradní kancléř. Dotazem u brány obratem zjistili, že písař odjel hned brzy ráno a ještě se nevrátil. Majordomus odemkl hradní kancelář i truhlici rezervními klíči, a okamžitě bylo jasné, kolik uhodilo.

„Prosím za prominutí, můj pane,“ sklonil kastelán Dittrich z Arnsteinu zkroušeně hlavu. „Ale zdá se, že ten zmetek písař opravdu utekl, a to i se stříbrem, které včera přivezli.“

Edelfred zbledl jako plátno a zalapal po dechu: „Jsi si jistý?“

„V komoře má sice nějaké svoje věci, ale to nic neznamená. Mohl je tady schválně nechat, aby nás zmátl. Navíc pokud by necestoval úplně nalehko, mohl by na sebe zbytečně upozornit.“

Edelfred jenom zamračeně zafuněl.

„Pokud skutečně utekl, tak ty věci, co tady nechal, ho mrzet nemusí,“ upozornil je věcně Kumpold. „Ukradené hřivny mají stokrát vyšší cenu.“

„Jak to, že ho stráže pustily?“ zavrčel hradní pán výhrůžně. „Mají přece bránu hlídat, ne? Od čeho tam jinak jsou?“

„Ale oni přece hlídají, můj pane,“ odvětil Dittrich nešťastně. „Plní dobře svoje povinnosti. Jeho odjezd jim přece neunikl. Neměli bohužel žádný rozkaz, aby ho zadrželi. Proč taky? Kancléř měl přece naprostou volnost pohybu a poměrně často měl všelijaké zástoje na našem panství mimo hrad. Jeho výjezd tedy nebudil dojem něčeho neobvyklého.“

„Kdyby ho bývali prohledali, našli by hned stříbro, a bylo by to!“ nedal se Edelfred.

„Jenže oni ho neprohledávali nikdy,“ opáčil klidně Dittrich. „Tak proč by to měli udělat právě dnes?“

„Každopádně je to nepříjemná situace,“ zahučel naštvaně Edelfred. „Musíme hned zajistit náhradní zásilku.“

„Ano, pane, zařídím to!“ slíbil Kumpold a měl se k odchodu.

„Počkej ještě,“ zadržel ho Edelfred. „Musíme taky najít toho uprchlíka. To taky rozhodně nepočká.“

„Ano, pane,“ přikývl kastelán, „hned vydám příslušné příkazy.“

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Edelfred nespokojeně. „Měl jsem za to, že tady máme spolehlivé lidi.“

„Laurentius tu pracuje,“ řekl Dittrich, ale hned se zarazil, „tedy vlastně pracoval několik let a byl vždycky naprosto spolehlivý. Něco takového by mne ani ve snu nenapadlo.“

„Možná jsme ho trošku podcenili,“ nadhodil opatrně Kumpold. „Ale i já mohu potvrdit, že se choval vždycky zcela loajálně.“

„To přece zrádce dělá ze začátku vždycky,“ ušklíbl se Edelfred ironicky. „Jinak by se mu nepodařilo získat si důvěru těch, které má potom zradit, ne? Co když sem byl nasazený od našich severních sousedů? Co si myslíte o takové možnosti?“

Oba tázaní zamyšleně zavrtěli hlavou. „To si tedy moc neumím představit…,“ shrnul jejich stanovisko Dittrich.

„Je přece divné, že sbalil zrovna ty stříbrné hřivny, ne?“ rozvíjel dál svoje podezření Edelfred. „Tohle je přece věc, která by naše sousedy zajímat mohla, nebo ne?“

„Ale pane,“ namítl Dittrich opatrně, „Laurentius sem přišel do služby dávno před tím, než se tu hřivny objevily poprvé. To by musel být jasnovidec, kdyby to mělo mít nějakou souvislost. Navíc z doprovodných dokumentů přece nijak nevyplývá, kam hřivny odvážíme, nebo snad ano?“

„Nevyplývá,“ potvrdil Kumpold, „Taky se mi to celé nezdá…“

„Odkud vlastně tehdy před lety přišel?“ zeptal se Edelfred.

„Ze severu,“ upřesnil Dittrich, „od Znojma. Před tím byl, podle toho, co nám o sobě řekl, nějaký čas v kanceláři v klášteře v Louce…“

„Vida,“ zasmál se Edelfred, ale vesele to nebylo. „To může mnohé vysvětlit.“

„Nejspíš to bude obyčejná zlodějna,“ mínil Dittrich.

„V poslední době totiž nedostával služné. Takže možná podlehl pokušení a řekl si, že se zahojí jinak.“

„Že by to byl takový pitomec?“ divil se Edelfred.

„Kvůli pár dlužným denárům tolik riskovat? Zlodějna se přece trestá tak přísně, že by ho to mělo odradit. A ten dluh bychom mu přece uhradili. Přece jsem ti, pane Dittrichu, vzkázal, že peníze již brzy budou. Řekl’s mu to, nebo ne?“

„Obávám se, můj pane,“ odvětil Dittrich mrzutě, „že jsem na to v přemíře jiných povinností poněkud zapomněl.“

Edelfred mávl netrpělivě rukou.

„Budeme postupovat tak, jako by šlo o zradu. O nic jiného v podstatě ani nejde, ať již pohnutky ke krádeži stříbra byly jakékoli. Rozešlete jezdce na všechny cesty, které mohl použít k útěku. Ať nic nezanedbají a uprchlíka dostihnou. Asi zamíří k severu, domů. Musíme ho dostat stůj do stůj! Brašna, kterou tady ukradl, se nesmí dostat do nepovolaných rukou.“

Kastelán Dittrich a jeho věrný pobočník Kumpold odspěchali, aby vyplnili příkazy svého pána.

Přestože jezdci z Kameggu a další ozbrojenci z celého panství pánů z Kaje projeli všechny cesty, pročesali každou hospodu a každý herberk, zalarmovali hlídky na brodech a rychtáře v osadách, Laurentius zmizel, jako by se do země propadl.

Edelfred běsnil, ale nebylo to nic platné. Nakonec se začal potichu smiřovat s možností, že kancléř je mrtvý. Jinak by ho přece museli někde objevit.

Dittrich i Kumpold si ovšem mysleli něco jiného.

„Já myslím, že zmizel někde v Čechách nebo na Moravě,“ prohlásil s jistotou kastelán. „Nevím sice, jak dokázal proklouznout všem pronásledovatelům, ale nějak se mu to prostě poštěstilo. Není to žádný hlupák, chytrý byl, jen co je pravda. Ale na každého jednou dojde, a při troše štěstí ho někde objevíme…“

Kumpold přikývl. „Ale mrtvý je už teď,“ pronesl temně.

„Hm, až teď mi došlo,“ houkl kastelán otráveně, „že mi ten zmetek ukradl koně.“

Kapitola první

Benno vstal záhy po svítání. Odhodil ze sebe houni a s povzdechem se zvedl z lůžka. Vyklouzl z komory, která mu sloužila jako improvizovaná ložnice, a jen ve spodní tunice vyšel na nádvoří landštejnského hradu. Nejprve navštívil latrínu v jihozápadním rohu, které se eufemisticky říkalo „v rajské zahradě“. Cestou zpět se u koryta s ledovou vodou svlékl a důkladně se opláchl. Studená lázeň ho rychle probrala.

V komůrce rychle vklouzl do nohavic, obul pevné kožené šněrovací boty, na tuniku natáhl plátěný gambeson a nasoukal se do drátěné košile. Přes ni přetáhl pláštěnku a byl připravený nastoupit do služby.

Popadl pochvu s mečem a spěšně opustil ubikaci. V hradní kuchyni uzmul včerejší chlebové placky a hrudku sýra k rychlé snídani a poklusem vyběhl do předhradí. Vymetená obloha slibovala další krásný letní den.

Benno trochu zalitoval, že se bude muset pařit v tolika vrstvách oblečení, ale předpis je předpis a opatrnosti nebylo nikdy nazbyt. Práce landštejnského družiníka byla nebezpečná a někdy i zdánlivé detaily rozhodovaly pokud ne o životě a smrti, tak alespoň o nepříjemném zranění anebo přežití bez úhony. A on, Bernhard ze Sichelbachu, řečený Benno, rozhodně zbytečně riskovat nebude.

Benno byl velitelem denní hlídky a patřil k předním družiníkům landštejnského hradu. O své povinnosti se dělil se svým bratrem Odem, se kterým se pravidelně střídali. Oba si svoje respektované postavení vysloužili bezchybným plněním povinností, ale také nepřehlédnutelnými válečnickými dovednostmi. Zejména v zacházení s mečem byli oba bratři nedostižní.

Benno obdivoval mohutný landštejnský hrad abyl na něj náležitě pyšný. Považoval za velkou poctu, že na něm může sloužit svému králi. Původně ale jeho osud směřoval úplně jinam. Hospodářství na Sichelbachu totiž od otce převzal starší bratr Odo, který tím také současně vstoupil do lenního vztahu s landštejnským manským obvodem. Bennovi, podobně jako dalším bratrům jejich rozvětvené rodiny, nezbyl tedy jiný úděl než si hledat živobytí jinde. Odešel do nově budovaného Hradce na české straně pohraničního hvozdu a tam si našel službu jako hejtman hradní posádky. Náhodně se ale zapletl do nebezpečné mocenské hry a sotva vyvázl životem. S těžkým zraněním se dovlekl domů na Sichelbach, kde se nakonec vyléčil, a s Odovou přímluvou si zajistil službu na Landštejně.

Landštejn byl postaven teprve nedávno, před deseti lety. Král Přemysl blahé paměti využil tehdy příznivé situace, kdy nakrátko sjednotil české a moravské země pod svojí vládou, a obrátil se na jih, aby uspořádal poměry na neklidné rakouské hranici podle svého uvážení. Připojil především ke své doméně sporné pohraniční území Landštejnska a Bystřicka, odňaté před více než půlstoletím říšským výnosem a připojené k rakouským državám, a jako opěrný bod vystavěl na strategickém místě pevný královský hrad. Byl vybudován po římském způsobu, tedy z kamene a vápna, což bylo v tehdejších českých zemích nevídané. Král tak získal mohutnou protiváhu proti staršímu rakouskému hradu, který stál v blízkém sousedství. Starší hrad býval nazýván „Landštejn“, na znamení jeho významu při ostraze pomezního hvozdu, ale jméno postupně přešlo na nový královský hrad, zatímco staré rakouské hradisko pozbylo původní strategický význam. Začalo se mu říkat „Na Pomezí“, anebo jenom „Pomezí“.

Hrad Landštejn působil nedobytným dojmem, zcela dokončen však ještě nebyl. Z kamene bylo vystavěno jenom hradní jádro, tedy dvě mohutné čtyřboké věže, palác mezi nimi a vysoká plášťová zeď, která obklopovala hradní nádvoří. Ostatní stavby byly doposud dřevěné. Jednalo se hlavně o ubikace vojáků, kteří drželi na hradě službu, po týdnu se střídali a pochopitelně během svého turnusu na hradě přespávali. Kromě toho tam byly ještě další prostory nezbytné pro hladký chod hradního hospodářství a každodenního života.

Benno osedlal svého koně a vyvedl jej ze stáje. K sedlu připevnil pochvu s mečem a zamířil k bráně předhradí. I předhradí bylo tvořeno vesměs dřevěnými stavbami, hlavně stájemi a dalšími hospodářskými budovami. Bylo chráněno dřevěnou palisádou a hliněnými valy. Říkalo se, že stavitelé hradu při budování přehradí využili prastaré valy, které v dávných dobách obtáčely korunu kopce, místními nazývaného Větrná hora, na které byl potom kamenný hrad Landštejn vybudován.

Benno vjel do podhradí a zamířil k severní bráně. Podhradí bylo vlastně podélnou ohradou se dvěma branami na protilehlých stranách. Bylo průjezdné a vedla jím zemská stezka. Právě ona byla zdrojem tučných hradních příjmů. V dřívějších dobách vedla stezka samozřejmě jinudy, a to přes dnešní osadu Pomezí.

Se stavbou nového hradu ovšem král nařídil i přeložení stezky a přesunutí celnice a mýtnice právě na Landštejn. Pomezí tak definitivně přišlo o příjmy z poplatků od projíždějících kupců.

Benno projel kolem skromného ubytovacího hostince a vyjel severní branou z podhradí. Cesta procházela vymýceným předpolím a skláněla se mírným obloukem k západu. Pozvolné klesání přivedlo Benna k brodu přes potok. Za ním se stezka prudce stočila k jihu a krátké stoupání zavedlo Benna k opevněné osadě Pomezí.

Dvojitý prstenec mohutných zemních valů prozrazoval dávný původ tohoto hradiska z dob, jež nemají pamětníka. Ohrazení bylo korunováno pevnou dřevěnou palisádou. Rakouští majitelé si v rohu rozlehlého opevněného areálu vystavěli před několika desítkami let kamenný hrádek, falc, aby demonstrovali význam a bohatství strategické osady na důležité zemské stezce. Přestože příjmy z poplatků vyschly, podrželo si Pomezí svoji nepostradatelnost. Na rozdíl od Landštejna totiž skýtalo cestujícím na zemské stezce pohodlné útočiště před nepohodou, nocleh i pohoštění. A to vše v kvalitě zcela neporovnatelné se stísněnými poměry na Landštejně. Tam sice také byl ubytovací hostinec celkem slušné úrovně, ale nebyl příliš prostorný, a tak zhusta sloužil spíše těm, kteří se na Pomezí nevešli anebo tam nebyli z různých důvodů vítáni.

Naopak uvnitř opevněného areálu na Pomezí bylo hned několik prostorných dvorců, které se specializovaly na poskytování všemožných služeb projíždějícím kupcům, včetně noclehu, jídla, pití, doplnění zásob, drobných i větších oprav poškozeného vybavení anebo i půjčování či pronájmu tažných zvířat. Osada touto cestou přece jenom získávala celkem zajímavé příjmy, a přišla si tak na své díky výhodné poloze při zemské stezce. Na druhou stranu byla zbavena povinnosti kupce po zemské stezce doprovázet a chránit, což bylo požadovanou protihodnotou za vybírané celní poplatky. Na rozdíl od Landštejna tedy nemusela držet příliš početnou posádku. Na zajištění bezpečnosti stačili kromě několika málo námezdních zbrojnošů jenom místní lidé, a to buď přímo osadníci, kteří na Pomezí žili, anebo přespolní, kteří drželi v obecním katastru půdu a platili za ni vojenskou službou.

Strážný na bráně Benna znal, a vpustil jej do areálu. Kupci, kteří mířili přes Landštejn na Moravu, již byli v plné práci. Připravovali své povozy i tažná zvířata a hotovili se k odjezdu. Bennovým úkolem bylo dovést je na Landštejn, kde jim bude vyměřeno clo i mýto, a potom je spolu s dalšími ozbrojenými landštejnskými průvodci bezpečně dovést na moravskou stranu pomezního hvozdu, do Slavonic.

Vavřinec byl landštejnský hradní písař. A nejenom to. Kvůli chronickému nedostatku školených lidí měl na starosti i úřad královského villika. Nesl tedy odpovědnost za výběr platů od povinných osob. V daném případě cla a mýta, která se na Landštejně vybírala za průjezd zemskou bránou. Spravoval tedy hradní kancelář se vším všudy a byl náležitě pyšný na svoji nepostradatelnost. Rád se domníval, že bez jeho vědomí se na hradě, či dokonce v celém hradním obvodu nepohne ani myš. K ruce měl mladšího pomocníka, který se jmenoval Bořek.

Vavřinec nebyl na hradě dlouho, ale jeho postavení bylo naprosto neochvějné. Pramenilo hlavně z bezchybného plnění svěřených úkolů a schopností, které byly všem ostatním utajeny.

Výběr platů byl spojen s nezbytnou znalostí počtů, hlavně s brilantním ovládnutím všech aritmetických operací. K dispozici byl samozřejmě abakus, mechanické počítadlo, ale i tak bylo nutné udržet si při výpočtech detailní přehled, aby počtář v mezivýsledcích nezabloudil. A tuto schopnost na hradě nikdo neměl. Kromě Vavřince a taky Bořka…

V dávných dobách to měli celníci mnohem jednodušší, rozumoval Vavřinec, když se ráno hrabal z prohřátého pelechu a chystal se k nástupu každodenních povinností v podhradí. Jednoduše z každého nákladu vydělili příslušnou část, která připadla zeměpánovi, a bylo.

Jenže v dávných dobách se po zemských stezkách převážely hlavně náklady, jako je sůl, takže to byla snadná úloha. K tomu stačily skrovné schopnosti. Odebrat z každé převážené putýnky žejdlík, to zvládne i úplný tupec…

Ne, že by se sůl nevozila i dnes, uznával v duchu Vavřinec, ale po cestách se přepravují i jiné komodity, takže proclívání se muselo přizpůsobit. Bylo nad slunce jasnější, že by asi nebylo možné od každého štůčku látky odstřihnout vyclenou část, to by se asi kupci vztekli. A při té představě se Vavřinec pousmál.

Písař byl nerudný člověk, který se nesmál moc často. Využil důležitosti svého úřadu a držel si ostatní členy hradního osazenstva pěkně od těla. Neměl ve svém okolí žádného bližšího přítele, byl introvertní samotář. Při svém příchodu o sobě prozradil, že pochází z Moravy, což samo o sobě nebylo nic neobvyklého, protože Morava začínala prakticky za kopcem. Už za Slavonicemi, na kraji pohraničního lesa, se otvírala úrodná kulturní krajina, která se postupem let pomalu zaplňovala nově zakládanými osadami. Hustý les ustupoval mýtinám, pastvinám a políčkům. Nedaleko bylo několik měst, ať již prastarých, jako třeba Znojmo, anebo nově vysazených, jako byla rostoucí Jemnice. Oblast údolí Dyje a jejích přítoků byla poměrně lidnatá a bylo hodně lidí, kteří putovali za obživou tam, kde se zrovna naskýtala. Byť to mělo být i na odlehlém strážním hradě na samé hranici země. Čechy byly poněkud jiné. Jejich jižní polovina byla velmi řídce obydlená a nové osídlení vstupovalo do podmáčené krajiny hodně pozvolna. Výjimkou byl nově stavěný Hradec blízko zemské hranice, který byl správním centrem nově budované panské domény.

Nebylo tedy žádným překvapením, že mezi četnými příchozími z Moravy byl i Vavřinec. Místní mu jeho historku vcelku věřili, protože způsob řeči a přízvuk přiznávanému původu odpovídal. Vavřinec hovořil nicméně i plynně německy, což byla nezanedbatelná výhoda při službě na jazykové hranici mezi slovanským a germánským živlem.

Písař přivolal dva vojáky a přikázal jim odnést z kanceláře do podhradí těžkou okovanou truhlu, do které se vsypávaly vybrané celní poplatky. Sám sbalil potřebné listiny a pomůcky, a vydal se za nimi. V podhradí odemkl dřevěné stavení, které sloužilo jako celnice, truhlici nechal uložit ke dveřím a na stole rozložil psací potřeby a pergameny, které potřeboval pro své poslání.

Bořek postřehl příchod svého nadřízeného a zašel do celnice, aby si vyžádal jeho pokyny. Vavřinec jenom něco zabručel a dál si ho nevšímal. Bořek tedy vyšel ven, usadil se na zápraží a pokojně sledoval hemžení v podhradí. Už si zvykl na nepříjemnou povahu hradního písaře, ale po pravdě řečeno nechápal, co je příčinou nevraživého chování vůči jeho osobě. On sám se poctivě snažil beze zbytku splnit všechny svěřené úkoly a byl si dobře vědom skutečnosti, že svoji práci dělá bezchybně. Písař mu neměl co vytknout. A kdo ví? Možná právě tohle mohlo být příčinou napjatého vztahu mezi nimi. Jedenkrát to zašlo až do extrému, když na něj Vavřinec vztekle řval, že ho určitě jednou zabije, až se tomu přítomní svědkové podivovali. To byl ovšem Vavřinec opilý, takže se to možná tak úplně nepočítá. Býval ale opilý poměrně často, takže kdo ví, jak to vlastně mezi nimi je?

Bořek byl nalezenec a dětství a jinošství strávil v louckém klášteře poblíž Znojma. Tam se naučil číst i psát a také počítat, což mu umožnilo najít si později pohodlnou práci. Se svojí pozicí zde na Landštejně byl nadmíru spokojený. Vyměřené služné mu více než postačovalo, protože byl velký problém ho za cokoli utratit. Na hradě byl ubytován a stravoval se tam, stejně jako ostatní členové hradní posádky, takže utrácet mohl jenom v hospodách. Tedy konkrétně v té landštejnské u severní brány anebo dole na Pomezí.

Bořek samozřejmě neplánoval, že by na Landštejně zůstal až do doby, než obroste mechem. Byla to dobrá příležitost pro mladého člověka, jak přijít k potřebným profesním zkušenostem, a navíc i vydělat nějaké peníze. Ale o trvalém usazení Bořek nepřemýšlel, přece jenom byl zdejší hrad hodně odlehlým místem.

Vavřinec byl téměř o generaci starší než jeho pomocník a v tom možná tkvělo jádro problému. Zatímco Bořek měl všechno ještě před sebou, Vavřinec dobře tušil, že nejlepší léta už mu minula.

Pan Hartleb, kastelán hradu Landštejna, vystoupil do podstřeší severní věže a pozdravil se se strážným, který tu měl službu. Z věže byl nádherný výhled na celý hrad i na okolní kadeřavé lesy. Pohlédl dolů k podhradí a se zájmem sledoval čilý ruch. Jeho vojáci řadili povozy kupců do karavany a připravovali ji k odjezdu na slavonickou stranu. Ještě před odjezdem však bude potřeba vybrat clo a mýtný poplatek. Dveře celnice byly otevřené, což znamenalo, že Vavřinec i Bořek jsou již na místě a za chvíli začnou procházet sledem vozů a clít převážený náklad.

Pan Hartleb si sice Vavřince příliš neoblíbil pro jeho nepříjemné nálady i náklonnost ke džbánku, písař ale plnil svoje povinnosti vzorně a ani žádný incident s ostatními nebyl dosud ohlášen. A tak zatím kastelán nechával věcem volný průběh. Mladý Bořek mu připadal dokonce schopnější, takže začínal mít jasno, kdo by se mohl stát hradním písařem, pokud by neměl jinou možnost než Vavřince vyhodit. Zajímavé bylo, jak si povšiml, že oba muži si byli fyzicky dosti podobní, měli přibližně stejnou postavu i kolébavý styl chůze.

Benno a jeho tři druhové, kteří měli tvořit ozbrojený doprovod karavany směřující na Moravu, seřadili osm kupeckých vozů do dlouhého sledu mezi oběma branami podhradí a vyšetřili chvilku času, aby si vydechli. Měli před odjezdem za úkol ohlídat proclívání nákladu, ale to nepředstavovalo žádnou extrémní zátěž. Nikdo neočekával žádný problém a nebylo příliš pravděpodobné, že by se kterýkoli z kupců jakkoli zpěčoval proplacení vyměřeného poplatku a oni ho museli nějak přivolávat k pořádku.

Všichni čtyři byli plně ozbrojeni, což mělo podle všeobecného mínění postačit jako dostatečná prevence možných třenic.

Kromě dozoru nad celní truhlicí neměli nic zajímavého na práci, a tak v poklidu snídali.

„Tak co tam vezeš?“ byla obvyklá otázka, kterou Vavřinec kupci položil na úvod celního řízení a čekal, co se dozví. Při odpovědi studoval zejména tón hlasu a řeč těla. Hledal možné známky nervozity.

„Třicet po šedesáti, jo?“ zopakoval neutrálně kupcovu odpověď. „Hm…“

Vsadím se, že to je třicet po nejmíň šedesáti dvou, pomyslel si sarkasticky Vavřinec. Je to pokaždé stejná písnička. Oni mě snad mají za úplného hlupáka… Ale nahlas neříkal nic. Mlčky prohlížel kupcův vůz a pohledem důkladně zkoumal náklad v něm. A v hlavě se mu už rozbíhal výpočet cla.

Vavřinec ve svých úvahách vycházel z toho, že se kupci vždy snaží část nákladu zatajit. Prostě z principu. Nebo z pověrčivosti, že si nesmějí nechat uniknout i ten nejmenší počinek. A zkušenost ho naučila, že to tak opravdu bývá. Jen málokdy se spletl, a když došlo na lámání chleba, byl obvykle v právu.

Pokusy o oklamání celníků nebývaly totiž příliš nápadité. To, co bylo snadné spočítat, obvykle přesně sedělo. To bylo jasné hned zkraje. Jedině opravdový hňup by udělal takovou pitomoučkou chybu, kvůli které by si od celníka vykoledoval leda vyložení celého nákladu.

Nehledě k tomu, že celník měl právo nedeklarovanou část úředně zabavit a vyměřit pokutu. To se kupci nevyplatilo a nestálo to za to. Proto deklarované údaje, jako například počet žoků, počet štůčků látek, počet nádob a podobně, byly vždycky správné.

Druhou věcí ovšem byl údaj o délce jednotlivého štůčku, váze jednotlivé bečky či objemu jednotlivého džbánu. U těch Vavřinec očekával, že naopak nebudou sedět nikdy. Asi je v přirozenosti lidské, že když štůček měří čtyřicet tři lokty, bude oznámeno, že měří čtyřicet dva. Ověřit pravdivost takového údaje bylo možné pouze tak, že by se všechen náklad vyložil a jednotlivé položky přeměřily nebo převážily. A to je věc, do které se nikomu moc nechtělo a která byla až poslední instancí. A to z mnoha důvodů. Především to znamenalo citelné zdržení, což se nelíbilo landštejnským vojákům, kteří karavanu doprovázeli na konec hvozdu a následující den vedli zpět protisměrnou kupeckou kolonu. Neradi končili až pozdě odpoledne a brblali, že nemají čas si ve Slavonicích vydechnout. Další věcí je, že i když se ukázalo kupcovo pochybení, rozdíl ve clu byl obvykle zanedbatelný. Pokutu bylo taky těžké vyměřit, protože kupec obvykle skuhral, že každý štůček má jinou délku, za což on samozřejmě nemůže. A že on vycházel z měření na jednom štůčku, který skoro seděl. A že musí být přece nějaká tolerance.

Důležité taky bylo, že když se celník schválně nechá tímhle způsobem jakoby ošálit a kupci drobný podvůdek spolkne, bude mít kupec lepší náladu, a v radosti ze svého drobného vítězství pustí chlup třeba v jejich landštejnské hospodě. To se nicméně týkalo spíš kupců, kteří přicházeli z moravské strany a kteří byli vycleni hned po příjezdu na Landštejn a teprve potom mohli utrácet po hospodách na další cestě. Tedy na Landštejně, na Pomezí anebo potom dál na Hnědém potoce.

S tím těsně souvisel další aspekt. Pokud by landštejnští celníci kupčíky zbytečně týrali, mohli na to kupci reagovat tak, že by se Landštejnu příště vyhnuli. Ne snad, že by obcházeli celnici lesem, to nebylo vůbec jednoduché a pro člověka neznalého terénu to bylo dokonce životu nebezpečné, ale mohli přejít hranici přes jinou celnici. A to by znamenalo, že by se landštejnské příjmy přesunuly jinam. Což si rozhodně nikdo nepřál. Poměrně podstatný díl vybraného cla totiž zůstával na Landštejně pro potřeby jeho obrany a hradní posádky a to bylo naprosto zásadní. Vavřinec věděl, že kastelán důsledně sleduje hospodaření hradu, a zejména příjmy z cel, takže viditelný výkyv by hned vzbudil jeho nepříjemnou pozornost a mohlo by se stát, že by Vavřince pro přílišnou horlivost nadobro vyhodil.

Byly samozřejmě případy, kdy deklarované údaje byly v tak příkrém rozporu s tím, co celník obeznal na vlastní oči, že nezbyla jiná možnost než náklad vyložit a překontrolovat. Takový případ se pojednal vždy exemplárně, tak aby ostatní kupci velmi dobře viděli, kam podvádění vede, a mohli si z toho vzít příslušné ponaučení. Takového hříšníka prostě vojáci vyřadili z karavany a nenechali ho odjet. Naopak musel potupně čekat, až si celníci i vojáci najdou chvilku a budou se mu zevrubně věnovat. Pokuta pak bývala obvykle mastná a účtovala se přímo do vlastních příjmů hradu. Kupci tohle všechno dobře věděli. Uměli samozřejmě výtečně počítat, zhusta lépe než celníci, a měli vytříbený cit jak odhadnout, co se ještě vyplatí, a co už nikoli.

Nejlepší by bylo, kdybych mohl kupčíkovi sáhnout na záda, pomyslel si s pobavením Vavřinec. Podle toho, jestli se potí, nebo ne, bych snadno stanovil, jestli si mám kupčíka pořádně vypůjčit, anebo to nestojí za to.

„Spočítej mu to!“ zabručel Vavřinec směrem k Bořkovi, který snaživě přikývl a pustil se do výpočtu. Vavřinec sám po chvíli dosáhl výsledku, o kterém si myslel, že je správný. Chystal se, že ještě jednou vše pro kontrolu přepočítá, ale Bořek již oznámil správný výsledek.

Ten zmetek počítá daleko rychleji než já, pomyslel si kysele Vavřinec a otráveně si uvědomil, že mu zase nebude chutnat oběd. Bořkovy počtářské schopnosti ho pořádně dopalovaly. Někdy ho napadlo, že by vlastně měl být rád, že to tak je, protože Bořek nedělal chyby a bylo možné mu výpočty kompletně svěřit. On sám by pak na vše jen svrchu dozíral, a práce by mu výrazně ubylo.

Jenže jeho rozlaďovalo hlavně to, že nevěděl, jak Bořek postupuje. Došlo mu, že jeho pomocník při násobení využívá nějaký rychlejší postup, který jemu samotnému není znám. Bořek používal voskovou tabulku, kam si zaznamenával mezivýsledky, ale jeho záznamy byly pro Vavřince naprosto nesrozumitelné. Bořek mu sice několikrát nabízel, že mu vše přehledně vysvětlí, jenže Vavřinec byl příliš hrdý, než aby se nechal poučovat od svého pomocníka.

Nejvíc ho dráždilo, že Bořka nikdy nezmátly ani různé míry a váhy, které se krajově někdy dost lišily. Jeho výsledek byl vždy správný. Někdy bylo potřeba vyměřené clo ještě navíc přepočítat na měnu, kterou měl kupec k dispozici, ale ani to nedělalo Bořkovi žádné potíže.

Kupec spokojeně přikývl a odešel do celnice zaplatit vyměřené clo. Bořek jeho platbu zapsal na pergamen, kam se systematicky zaznamenávaly všechny příjmy toho dne, a kupec vhodil příslušné mince do otvoru v okované truhle.

Vavřinec jenom přihlížel. Nechal svého pomocníka nerušeně pracovat. Sám se téhle úředničině vyhýbal, jak mohl, protože si všiml, že poslední dobou vidí písmenka v listinách nějak rozmazaně. A to mu taky na náladě nepřidalo.

Kupec sáhl do mošničky u opasku a vyňal úzký proužek pergamenu.

„Vypiš mu to potvrzení, Bořku,“ kývl Vavřinec a Bořek opsal na proužek pergamenu údaje z knihy příjmů. Tím poskytl kupci jakési potvrzení, že clo bylo řádně zaplaceno. To se hodilo z mnoha důvodů. V poslední době se totiž množily případy v některých královských městech, kdy cizí kupci byli při vstupu na trh dotazováni, zda řádně zaplatili clo při příchodu do země. Bylo sice jasné, že kupec nemohl projet zemskou bránou bez zaplacení cla, ale celá obstrukce bývala vysvětlována jako prevence proti obcházení celnic. Kritici namítali, že kupci, kteří se prokazují všelijakými potvrzeními, si mohou údaje jednoduše vycucat z prstu, ale pravdou bylo, že příslušné záznamy se daly na celnici dohledat přinejmenším v několika následujících dnech.

Denní výkazy se totiž pravidelně v úhrnu přepisovaly do další knihy, kde se evidovaly všechny souhrnné denní příjmy až do příjezdu královského villika z Jemnice, který převzal příslušný objem vybraných peněz a potvrdil jejich přijetí. Zanesení do souhrnné knihy se provedlo současně s fyzickou kontrolou obsahu okované truhlice, který musel vždycky přesně souhlasit. A detailní denní výkaz pak bylo možno založit. Po čase se jeho obsah vyškrabal a čistý pergamen se znovu použil pro stejný účel. Takto se cyklicky střídalo asi deset denních výkazů, což bylo pro zavedenou praxi zcela dostačující. Detailní denní evidence neměla sama o sobě dlouhodobou použitelnost. Prokazování jednotlivých položek totiž ztrácelo význam stejnou rychlostí, s jakou kupci rozprodávali ve vnitrozemí dovážené zboží.

Bořek ještě vyměřil kupci mýto, které se účtovalo zvlášť. Jeho výše nezávisela na objemu či hodnotě převáženého nákladu, ale na počtu náprav vozu a počtu zvířat v kupcově doprovodu.

Poté celníci kupce propustili a vydali se k dalšímu povozu.

Po skončení celní prohlídky nechal Benno odnést truhlu do hradní kanceláře. Dva chlapi s ní měli co dělat. Benno se usmál při představě, že by truhlice byla plná mincí. Nic ovšem nemohlo být dál od pravdy. Benno dobře věděl, že truhlice se pravidelně vyprazdňuje a obsah se přepočítává proti denním účetním zápisům, a je tedy pokaždé skoro prázdná. Přesto působila majestátně a posilovala obraz královské moci.

Table of Contents

Postavy románu

Předehra

Kapitola první