Richard Dostál 

Královi rytíři 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Richard Dostál, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9590-6 (epub) 

ISBN 978-80-243-9591-3 (mobi) 

Tento příběh se odehrává na konci třináctého století, kdy se krátce po pověstné době Braniborů v Čechách ujal vlády Václav II. Král, který své dětství trávil ve vězení středověkých hradů. Syn Přemysla Otakara II., jenž padl na Moravském poli, protože byl příliš mocný a nebezpečný svým habsburským sokům. Aby se v budoucnu nemohl český král dostat tak daleko a získat tolik moci, propustili Václava až v době, kdy království bylo dokonale zničeno braniborským panováním. Neduživý chlapec se musel zřeknout rakouských zemí, které získal jeho otec. Báli se tolik, že mu vnutili sňatek s Gutou Habsburskou a doufali, že už nikdy nebude schopen je ohrozit. Václav dodržel své sliby a už nevztáhl ruku na rakouské dědictví. Za pár let zvedl svou zemi z prachu a otočil se na druhou stranu. Sáhl po polské koruně a osud mu přihrál i uherskou. Během deseti let vládl říši sahající od Baltu po Jadran a chystal se prožít svůj nejstrašnější sen. To, čemu se vyhýbal, jak jen to šlo. Musel se s Habsburky zákonitě utkat a věděl to celý svůj život. Válka s habsburskou dynastií, která zabila jeho otce, byla nevyhnutelná…

1. kapitola 

Den byl neobyčejně parný a král se potil. Nesnášel to a nebyl nadšen, že se musí zrovna teď tvářit přívětivě a usmívat se. Navíc se nemohl ani poškrábat na hlavě, protože mu v tom bránila koruna. Štěstí, že to nebyla ta pravá korunovační, tahle byla lehčí, ale neseděla mu tak dobře na hlavě, proto na to musel neustále myslet. Jak by to totiž vypadalo, kdyby mu před polským vyslancem spadla z hlavy? Sedět toporně na té tvrdé židli taky nebylo zrovna zábavné a Hynek mu zase zapomněl dát na jeho honosný trůn polštáře. Počkej, starouši, však ti za to vynadám! Zabloudil pohledem do místa, kde postával komoří Hynek z Dubé, a opět se vrátil k vyslanci, který už skoro půl hodiny rozebíral situaci. Král tušil, že brzy už se dostane k jádru věci. Ve Hnězdně se totiž sešli významní zástupci polské šlechty a s hnězdenským arcibiskupem se snažili dohodnout. Český král Václav držel korunu polského království v rukou a šlo jen o to, jak ho přijme země, kterou už obsadila jeho vojska. Zbývalo jediné – korunovace na polského krále. Odpor šlechty však nebyl zrovna malý, a tak Václav očekával, že se dnes dozví, co bude dál. Byly jen dvě cesty: dobýt polskou korunu silou a zlomit odpor šlechty, nebo druhá a snad schůdnější, získat si přízeň šlechty a země. Teď právě uvažoval, kolik to bude stát. Stříbrné doly v Kutné Hoře nebudou stačit chrlit stříbro tak rychle, aby bylo na úplaty. Musí nasměrovat proud stříbra na Polsko a zvednout ho z válečného marastu. Ukázat, že pod jeho vládou bude dobře.

Když se stal českým králem, byly Čechy na samém dně, zničené, vyplundrované od Braniborů, a lidé zrovna válčili s největším hladomorem v dějinách země. Zvedl je z prachu a teď je chce spojit s velkým sousedem, tím snad zastaví nadobro rozpínavost německé říše a upevní postavení království. Ani jedna z těch cest se mu moc nezamlouvala, ale už vztáhl ruku po polské koruně, a tak jiná možnost nebyla. Proto teď zpozorněl a na jeho pohledu bylo vidět ostražitost, která byla předtím zakryta maskou zdánlivého klidu.

Vyslanec pokračoval v načaté větě, která krále tak zaujala: „Proto se shromáždění polských stavů domnívá, že bys měl, Milosti, svůj nárok na polskou korunu zpečetit pokrevním sňatkem s domácí dynastií a…“

Václav vstoupil vyslanci do řeči, což tak často nedělal, i Hynek na něj překvapeně pohlédl, nebylo obvyklé, aby se král nechal natolik unést, že by jednal neuvážlivě. Teď se však potvrdilo, že Václav se touto možností zabýval, ovšem odložil ji jako nereálnou. Že by skutečně existovala třetí cesta?

„Koho máte na mysli?“

Strohá otázka a vyslanec se nadýchl k odpovědi, avšak jako by zaváhal, čímž zvýšil královo napětí. Konečně řekl významně: „Myslíme přímou dědičku trůnu.“

Zase se odmlčel a král se netrpělivě zavrtěl na trůně. Možná také vinou nepříjemného posedu. Tohle napínání se mu vůbec nelíbilo. Nicméně musel počkat, až polský šlechtic dokončí: „Dceru nebožtíka krále Přemyslava Velkopolského.“

Václav se vzrušeně postavil a podíval se na Hynka z Dubé. Komoří se také tvářil překvapeně, a dokonce mírně škubl hlavou do strany, krátké, ale pochopitelné gesto, které připomínalo zakroucení. Znamení, že neví, stejně jako král, o kom je řeč.

Václav pohlédl na vyslance a udělal krok k němu s větou: „Král Přemyslav přece neměl dceru! Jeho žena, královna Markéta Braniborská, neměla vůbec děti!“

Vyslanec mírně odvětil: „Milosti, máš pravdu v tom, že druhá manželka krále, paní Markéta, nedala dědice, ale žije princezna Ryksa, dcera první ženy našeho zesnulého pána, švédské princezny Luitgardy.“

Václav stál chvíli úplně šokován. Jak je možné, že neví tak zásadní věc? Také Hynek z Dubé pozoroval vyslance trochu vyjeveně a hned potom sklonil oči, protože Václav se na něj podíval vyčítavě.

Také vyslanec si všiml, že král je překvapen, a proto dodával na vysvětlenou: „Milosti, urozená panna Ryksa má nyní už dvanáct let a všichni se shodujeme, že je přímou dědičkou krále Přemyslava.“

„Netušil jsem, že žije, jak jsi to řekl? Ryk…“

Václav se zadrhl a Hynek napověděl, ale i on zkomolil to jméno: „Rejčka.“

„Jmenuje se Richenza, ale u nás jí trochu přizpůsobili jméno,“ pousmál se velvyslanec a král na něj trochu nechápavě pohlížel. Jak se nějaká princezna může jmenovat tak hloupě? Ryksa, Rejčka, člověk by si zlomil jazyk, bude to Eliška, prostě přijme jméno při korunovaci.

Král přestal uvažovat a tiše promluvil: „Jistě chápeš, že teď nemohu sdělit závazné stanovisko. O dceři krále Přemyslava slyším dnes poprvé. Nicméně, můžeš vyřídit, že je-li tomu skutečně tak, nechci upírat právo dědičce krále Přemyslava a jsem ochoten učinit ji po svém boku polskou i českou královnou!“

Vyslanec významně pozvedl obočí, přiložil si ruku k pasu a hluboce se poklonil: „Pak není žádný důvod, proč by tě polská země nepovažovala za nástupce krále Přemyslava!“

Král se otočil k Hynkovi s úsměvem. Překvapivý obrat vyvolal na jeho tváři spokojenost. Potom se znovu vrátil k vyslanci a zeptal se: „Můžeš mi říci něco bližšího o té urozené panně? Proč vás tato možnost napadla až nyní? Upřímně řečeno, velmi mne překvapilo, že dcera posledního polského krále nebyla doposud zmíněna!“

Vyslanec pokrčil rameny a pak začal váhavě: „Totiž, nečekaná smrt krále Přemyslava zaskočila celou zemi, byl zmatek a princezna záhy odcestovala, byla to velmi neklidná doba a…“

Král vstoupil do jeho neuspořádaných slov: „Vy jste na ni zapomněli!“

Václav jen mrkl překvapením. Je vůbec možné, aby zapomněli na dědičku trůnu? Nejspíš ano, o polskou korunu se ihned přihlásilo několik kandidátů a šlechta se začala štěpit na různé skupiny. Teď se jim najednou bude hodit, že ji mají. Z kandidátů totiž zbyli dva, on a Ladislav Lokýtek, který ještě nebyl úplně poražen.

Krále z přemýšlení vyrušil cinkot a křik, který sem pronikal zvenčí. Otočil se znovu na svého komořího a všiml si, že Hynek z Dubé se dívá přes okno ven. Zamířil k němu a pohlédl mu přes rameno. Přímo pod oknem se bili dva mladíci. Kolem postávalo několik strážných a nadšeně pozorovalo souboj na meče. Blonďák a černovlasý se nešetřili a šli do boje naplno.

Král jen tiše zavrčel Hynkovi do ucha: „To jsou tví vojáci?“

„Nikoliv, Milosti, ale jsou dobří!“

„Strč ty šašky do věže!“

Hynek se podíval na Václava a král rozzlobeně dodal:

„Hned! Na nádvoří Pražského hradu a před vyslanci? Příště se mi přijdou pobít do ložnice!“

Komoří s mírnou úklonou hlavy zamířil ven a král se otočil na vyslance, který znovu pronesl: „Milosti, panna Ryksa hned po smrti krále Přemyslava odcestovala se svou nevlastní matkou, paní Markétou, do Braniborska. Původně byla zasnoubena jednomu z braniborských markrabat, jenže ten nedávno zemřel…“

„Ano, ano, to vím!“ řekl král a vracel se k vyvýšenému místu s trůnem, aby se posadil.

Hynek z Dubé se mezitím objevil ve venkovních dveřích a až sem byl slyšet jeho výkřik: „Ve jménu krále! Okamžitě složte zbraně!“

Oba mladíci se zarazili a sklonili meče k zemi. Ten blonďatý se při pohledu na komořího usmál a chtěl něco hned říci, ale studený pohled jej včas zastavil a úplně mu smazal úsměv z tváře Hynkův hlas: „Stráže! Odzbrojit! Na rozkaz Jeho Milosti do věže! Zavřít!“

Než se ti dva vyjevení mladíci stačili vzpamatovat, byli obklopeni a vedeni strážemi k hrozivě se tyčící dominantě věže. Hynek se vrátil do místnosti, když vyslanec právě odcházel.

Král ho zamyšleně pozoroval a potom se otočil k přicházejícímu komořímu: „Tak to vidíš, budu se ženit.“

„Milosti, snad to nebude tak brzy, ta dívka musí být velmi mladá, pravděpodobně ve věku tvých dcer.“

„To víš, že to budu odkládat, jak jen to půjde, ale obávám se, že Poláci budou na sňatek tlačit, u nich je to zásadní otázka.“

Král pohlédl na komořího měkkým, až přátelským pohledem a také ho tak oslovil: „Milý Hynku, rozhodně to nebude tak nepříjemné, jako když jsem se ženil poprvé. Habsburkovna, to pro mě bylo, jako kdyby mi uvázali kouli na nohu. Ví Bůh, že Guta za to nemohla, jako by ani nepatřila mezi ty dravce, ale také na ni dost zapůsobilo prostředí Čech. Kromě toho byla vychována v duchu habsburského rodu, existoval pro ni jen rodinný život, děti a domácí krb, pouze jedinkrát se mne snažila ovlivnit, to bylo tehdy, když volili římského krále. Za každou cenu chtěla Albrechta, svého bratra. Pořád mě prosila, abych ho podpořil, nakonec i na smrtelné posteli, ona vůbec netušila, že jsem už dávno rozhodl, že ho na říšský trůn posadím, abych získal čas.“

Hynek se jen usmál a tiše dodal: „Můj pane, vždyť víš, že půjde jen o politický sňatek.“

Král kývl hlavou, ale na rozdíl od tohoto gesta pronesl: „Jenomže, Hynku, já mám velké děti a je mi třicet, jí bude stěží dvanáct. I když to budeme protahovat, nakonec bude mé nové ženě tolik co mým dětem.“

Václav si hluboce povzdychl a změnil téma: „Nechme toho, co ti dva? Co byli zač?“

Hynek teď nasadil trochu zkroušený výraz a král se s pochopením usmál: „Tak jsem se přece nemýlil? Nový přírůstek do mé družiny? Hynku, kde pořád bereš ty divočáky? Z tažení do Polska si vůbec nepamatuji, jak to tam vypadá, protože jsi mě obklopil zdí železných chlapů. Každý nejmíň o hlavu vyšší než já. Málem jsem se mezi nimi ztratil.“

„Milosti, bylo to vojenské tažení a kolik jich ztroskotalo na smrti panovníka?“

Václav se zamyšleně podíval do prázdna a tlumeným hlasem řekl: „Víš, Hynku, ty ve mně pořád, myslím, vidíš toho malého chlapečka, kterého jsi kdysi odvážel z Bezdězu. Tenkrát jsem se opravdu bál. Vypadali jste tak hrozivě, až mi naskakovala husí kůže. Vzpomínám si, že jsi měl na prsním pancíři zaschlou krev.“

Komoří se mírně usmíval a právě teď vytušil, že je vhodná chvíle, aby se vyjádřil: „Můj pane, rád bych věděl, kdy je hodláš propustit?“

„Hynku, sotva se tam ocitli, a už je taháš ven?“

Král se podíval trochu podezíravě, ale na očích mu bylo vidět, že s veselou: „Proč zrovna ti dva? Co v tom je?“ Hynek odvětil prosebným hlasem: „Ty, Milosti, mne znáš už dokonale. Na obou mi záleží. Jeden je můj synovec, Jindřich z Lipé, a ten druhý syn Čeňka z Vartenberka.“ Král se zasmál: „Ále, takhle to tedy je? Synovec a syn toho rváče Vartenberka. Nová krev do staré školy, co je vůbec s Čeňkem?“

„Už je na pravdě boží.“

Král i komoří se na chvíli odmlčeli, potom panovník kývl hlavou: „Dobře, zítra je pusť a zařaď do družiny.“

Hynek přikývl a král se usmál: „Zajdu dnes do města a stavím se v hostinci U Konvice.“

„Milosti, měl by sis vzít stráže.“

„Dej pokoj, Hynku, jdu se bavit, a ne válčit. Král, který se musí bát i ve vlastní zemi, vládne špatně. Doufám, že já se nemusím bát vyjít na ulici.“

„Můj králi, máš hodně nepřátel.“

„Dám si jen dva nebo tři poháry a potom se zastavím u Anežky.“

„Řekneš paní Anežce o nové královně?“

„Ještě královnou není, a kromě toho, Anežka není žárlivá. Je to jediná žena, Hynku, která mi opravdu rozumí.“

Sledoval ji už od jejího domu. Každý v Praze ten dům znal. Patřil králi, ale bydlela v něm ona. Anežka, králova milenka. Předchůdkyně slavných francouzských kurtizán, jež se ve své době vyrovnala jejich věhlasu, třebaže se o ní zachovalo jen pár útržkovitých zpráv. Měla přístup ke dvoru a mnohdy tam i pobývala, ale snažila se žít nenápadně, jako obyčejná měšťanka. Nezneužívala svého postavení a nikdy se nesnažila protlačit na výsluní příliš okatě, protože věděla, že pád z výšky by mohl být tvrdý. Už teď byla pro mnohé jen jakási lepší harapanna, které se to však neodvažovali dávat najevo. Co by se stalo, kdyby ztratila postavení u dvora? Navíc se raději vyhýbala královým dětem, a zvláště jeho dcerám, které se teprve po smrti matky dozvěděly o milence, již otec navštěvoval už za života Guty Habsburské. Královna, ta se nikdy nedozvěděla, že výpravy jejího manžela do města vždy nekončí v hostinci. Princezny ji neviděly zrovna rády a ona to věděla. Byla výjimečně inteligentní a také velmi krásná, i když jí táhlo na třicátý rok, její vrstevnice jí mohly jen závidět.

Mířila na tržnici, aby se poohlédla po nějakém zboží. Nedívala se za sebe, proto si nevšimla muže v roztrhaných hadrech, který ji očividně sledoval. Kráčel za ní, a když se jen tak ohlédla, ihned se otočil a prohlížel si protější dům. Ani ji nenapadlo, že by ten trhan, co tam postával, šel za ní. Najednou se to stalo. Zpoza rohové zdi, ke které se blížila, vyrazil nějaký výrostek a vrhl se po ní. Nečekala to a hodně se lekla. Stačila jen vykřiknout a ten sotva patnáctiletý zlodějíček popadl její měšec, který měla na řemínku u pasu. Chtěl jí ho utrhnout a to se teprve sebrala k obraně a pevně měšec chytila. Škubl s ní tak, že uklouzla a málem upadla. Na její výkřik se ozval pleskot bosých nohou v blátě a otrhaný chlap se přihnal na pomoc. Výrostek pustil měšec a chtěl uprchnout. Chlap ho stačil ještě nakopnout, než zmizel za rohem.

Mohutný muž se na ni podíval a mírně kývl hlavou na znamení poklony: „Chceš, abych jej pronásledoval, paní?“

Ještě hlasitě oddychovala po tom úleku a teprve po chvíli mávla rukou: „Jen upozorním pana rychtáře, že už je to příliš.“ Vydýchla si a pohlédla na něj. Okamžitě jej zařadila mezi nejchudší, přesto srdečně poděkovala:

„Děkuji ti, Bůh ti zaplať.“

Sáhla do svého měšce a hledala penízek, on se zatím tiše a uctivě zeptal: „Proč chodíš, paní, tak samotná? Kdyby sis tudy vzala doprovod, ten lump by si to nedovolil. Není pro tebe bezpečné chodit tudy sama.“

Vylovila půlgroš a podávala mu jej se slovy: „Vždy mě doprovázel pacholek, ale včera zmizel a už se nevrátil. Potřebuji na trh, nakoupit. Kdo ví, kde se toulá, ještě nikdy to neudělal.“

Nevšimla si, že ten chlap se jen křivě ušklíbl, ale hned nahodil žebravý výraz: „Paní, neměla bys zájem o mé služby?“

Vzít si do domu někoho z ulice? To jí nepřipadlo nejvhodnější a hlavně rozumné. Na druhé straně uvažovala o tom, kdo jí nahradí pacholka, který zmizel. Myslela si, že se dohodne s králem a ten jí někoho pošle. Budu ho otravovat s takovou hloupostí? Ještě si pomyslí, že si nedovedu obstarat ani sluhu. Jenomže tenhle chlap, co je vůbec zač?

Viděl její rozpaky, a tak se poníženě nahrbil: „Umím všechno, udělám, co budeš chtít.“

Její vnitřní boj pokračoval, ale nedůvěra vítězila. Může si přece nechat poradit od nějakých známých. Kromě ní a služky v domě nikdo nebývá a tenhle chlap vypadá podezřele. Rozhodla se a vtiskla mu do dlaně půlgroš se slovy: „Ne, musíš hledat jinde.“

V jeho tváři se zlobně zablesklo, ale i když prohrával, podnikl poslední útok na její city. Svezl se na kolena a sepjal ruce: „Poníženě prosím, vzácná paní, nejedl jsem už tři dny, budu tvůj nejlepší sluha, jen za jídlo a nocleh.“

Hlasitě si povzdychla. Jak se jen toho chlapa zbavit? Před chvílí jí pomohl, proto teď nešlo jen tak odejít. Nemůže ho přece arogantně odkopnout. Neměla ráda žebráky, protože v ní vzbuzovali výčitky a úzkost. Bylo jí trapně a z toho povstala vlna vzteku a chuť jej odradit.

„U mě to není žádný med! Jsem náladová a dovedu trestat…“

Zmlkla a jen zírala na toho chlapa, jak jí vlastním rukávem otíral střevíc, který si umazala od bláta. Dostal ji tam, kam chtěl, už nebyla schopná odporovat jeho poníženosti. Každé další slovo by jí připadalo jako bezcitný kopanec do ubožáka.

Hlas jí až přeskočil: „Nechej toho! Dobře, doprovodíš mě teď do trhu a pak se uvidí.“

Na tržnici ji následoval na každém kroku. Když nakoupila, ihned se k ní hrnul a vzal nákup. Znervózňovalo ji to. Sotva zahlédla rychtáře Jakuba, přešla k němu a vyprávěla mu příhodu s mladým lupičem. Nenápadně se ho při tom zeptala na chlapa, který čekal opodál.

„Neznáš ho?“

„Kdepak, paní, ani jsem ho nikdy neviděl, nejspíš není z Prahy. Chceš, abych se ho vyptal?“

„Není třeba, jen jsem se chtěla ujistit, že neměl potíže s právem.“

Rychtář jen nepatrně přikývl a řekl: „Proč se ptáš, chceš si jej najmout?“

Podívala se na něj a řekla: „Vlastně jsem tě chtěla požádat, pane rychtáři, nemohl by ses poohlédnout po Kryšpínovi? Včera se nevrátil z města a vůbec nevím, co s ním je.“

Rychtář souhlasně odvětil: „Dobrá. Podívala ses, jestli se ti něco neztratilo? Víš, jak to chodí.“

„Ale to snad ne, Kryšpín by něčeho takového nebyl schopen.“

„Dobře, podívám se ti po něm, ale myslím, že nejspíš utekl z města.“

„Proč by to dělal? Mohl odejít, kdyby chtěl. Mám obavu, že se mu něco stalo. Uznej, že odejít zničehonic je přece jen podivné.“

„Někdy to sluhové tak dělají, to víš, dnes se nikomu nezavděčíš. Netrestala jsi ho poslední dobou?“

Záporně zakroutila hlavou: „Nikdy.“

Rychtář ukončil hovor: „Tak já se ti po něm poohlédnu, a když něco zjistím, dám ti vědět.“

Rozloučili se a Anežka zamířila k domovu. Její doprovod šlapal poslušně za ní a věděl, že má vyhráno.

Anežka se po něm několikrát ohlédla a pomyslila si: Ty hadry jsou strašné, bude potřebovat nové šaty a taky boty. Snad to s ním půjde, uvidím. Je škoda, že se Kryšpín ztratil, kam mohl zmizet?

Ocitli se ve věži. Zavřeli za nimi dveře a ti dva, už značně vychladlí, se tu zvědavě rozhlédli. Moc toho tu opravdu nebylo. Kruhová místnost s dřevěnou podlahou a malými úzkými střílnami. Uprostřed byl otvor dolů a už při pohledu na něj se jim trochu honil mráz po zádech – a není divu. Skončit v té díře by asi bylo daleko horší. Spodní patro věže totiž bylo přístupné jen odsud a byla to hladomorna. Tudy se spouštěli odsouzenci a byla to také jediná cesta do temné díry, ze které však nebylo úniku. Černovlasý se postavil nad otvor a koukal zvědavě dovnitř, zatímco blonďák zamířil k výklenku se střílnou a po krátkém pohledu ven se posadil zády k oknu a složil ruce do podpaží. Snažil se tvářit sebevědomě, ale moc mu to nešlo. Nebylo mu víc než sedmnáct let a sotva mu začínal rašit knír. Ramena už měl však urostlá a na svůj věk byl hodně vysoký. Na toho druhého ovšem moc chybělo. Černovlasý mladík byl neobyčejně statný a široká ramena jen dotvářela jeho atletickou postavu. Ve tváři vypadal na dvacet, ale bylo mu zhruba tolik jako jeho sokovi. Oba byli velmi pohlední mládenci, ten blonďatý měl ovšem v očích cosi zvláštního. Řeklo by se, že ty modré oči jako by měly jiskru a určitou dávku sebevědomé jistoty. Druhý mladík měl spíše vážnější pohled a byla z něj vidět uvážlivost. Přesto se však před pár chvílemi nechal strhnout k boji přímo na nádvoří Pražského hradu. Nyní se posadil na protější výklenek a koukal se do země. Také on si složil ruce pod paže, takže to vypadalo trochu humorně. Ani se na sebe nepodívali, oba jako by trucovali, každý ve svém pomyslném rohu. Vtíravé ticho, které nastalo po odchodu stráží, první přerušil blonďák, když začal botou jezdit po deskách podlahy, což vytvářelo šoupavý zvuk. Ten druhý konečně zvedl pohled ze země a hluboce si povzdychl.

Blonďák se najednou usmál a prohodil, kroutíc hlavou: „To je skvělý začátek mé služby u dvora! Kdyby ses mi nepřipletl do cesty, mohl jsem spát u strýčka Hynka v purkrabském domě.“

Ten druhý ho doslova probodl očima. Každý jiný by se po takovém pohledu raději držel zpět, ale blonďák se rozhodně nebál a jen tak procedil přes zuby studeným hlasem: „Můžeš být rád, že to dopadlo takhle, jinak bys ležel ve špitále u křížovníků.“ Zlostně si odplivl a dodal:

„To kdybys měl štěstí!“

Černovlasý mladík se provokativně zasmál: „Já? To ty, anděl strážný tě má asi rád.“

„Takových, jako jsi ty, zvládnu deset.“

„Pchá, kdybych měl meč, tak…“

Poslední slova byla přerušena zaskřípěním otevíraných dveří a vstupem Hynka z Dubé. Mohutný padesátník se rozkročil ve dveřích a zahromoval: „Tak vás to ještě nepřešlo?“

Oba se postavili a dívali se na mračícího se velmože, který se zvolna začal tvářit přívětivě a do hlasu se mu vmísila veselost.

„Divočáci jste! Souboj na dvoře a přímo před královými okny, to tu ještě nebylo. A kdo je to? Můj synovec a syn mého nejlepšího přítele Čeňka!“

Blonďák se napřímil a překvapeně se podíval na svého bývalého soka. Hynek z Dubé k němu však přistoupil a objal ho: „Vítej, Jindřichu!“

Druhý mladík počkal, až Hynek pustí ze svého medvědího objetí Jindřicha, a pak se mu postavil tváří v tvář a mírně se uklonil: „Pane z Dubé, hlásím nástup do služby!“

Hynek jej popadl do náruče, a když ho pustil, otočil se k Jindřichovi: „Koukejte se vy dva co nejrychleji usmířit, nebo se z věže nehnete, jasné?“

Jindřich se postavil proti černovlasému atletovi a podivil se: „Ty jsi z Vartenberka? Řekl jsi ale, že jsi ze…“

Nemohl si vzpomenout a on mu napověděl: „Jan ze Stráže, používám český název.“

Blonďák chápavě přikývl: „Takže Jan z Vartenberka, syn Čeňka.“

Hynek ho přerušil a vstoupil mu do řeči: „Toho, který mi párkrát zachránil život ve válkách s Branibory. Takže je vám jasné, že budete sloužit spolu?“

První nabídl ruku Jindřich: „Kdybych věděl, že jsi Jan z Vartenberka, tak by k tomu nedošlo. Myslel jsem, že mě chce předběhnout nějaký pán z Nemanic.“

„Takže ty jsi Jindřich z Lipé?“

„To tedy jsem,“ odpověděl na jeho otázku nikoliv bez hrdosti v hlase.

Když si stiskli ruce, Hynek se spokojeně usmál: „No tak to bychom měli a teď jdeme, ale potichu, král ještě neví, že vás propustil už dnes!“

Pohlédli na něj se zvědavostí a Hynek se poťouchle usmál: „Mám vás pustit až zítra ráno, ale budu vás dnes potřebovat.“

O pár minut později už seděli u stolu v purkrabském domě a Hynek jim naléval víno do pohárů. Komoří se vesele rozhovořil. „Však jsme toho s Čeňkem prožili, někdy si o tom popovídáme, škoda ho,“ dodal na závěr smutně a zvedl pohár k přípitku: „Na věčnou památku Čeňka z Vartenberka, bil braniborské zloděje hlava nehlava a byl to skvělý spolubojovník.“

Připili si a Hynek si otřel vousy: „Tak a teď proč dnes nebudete nocovat v hladomorně a nastupujete do služby už nyní.“

Hynek ukázal na truhlici v rohu, kde ležely pečlivě složené dva hábity. Byly to mnišské kápě a oba na ně hleděli trochu přihlouple. Komoří hned vysvětlil: „Tohle si vezmete na sebe a vyrazíte do krčmy.“

Teď z toho nebyli už vůbec moudří a na jejich tvářích se to zračilo tak jasně, že se komoří rozesmál a plácl Jindřicha po rameni: „Neboj se, do kláštera vás neposílám, opravdu půjdete do hříšné krčmy, kam ovšem dneska zavítá král. Vy tam budete v přestrojení sedět, a kdyby se něco semlelo, hned zasáhnete. Zbraně si přirozeně vezmete pod hábity.“

Začalo se jim v hlavě rozsvěcet a Hynek dokončil vysvětlujícím hlasem: „Náš král chodí občas do města do krčmy a nechce s sebou stráže. Říká, že král, který se bojí jít bez ozbrojenců mezi lidi, nestojí za nic. Proto tam budete a nenápadně na něj dáte pozor.“

Jindřich z Lipé přisvědčil a pak se zeptal: „Jestli tomu dobře rozumím, neměl by o nás vědět, je to tak?“

Hynek z Dubé přisvědčil a dodal: „Mám určité zprávy, že vzdorokrál Ladislav Lokýtek, protikandidát na polskou korunu, by se o něco mohl pokusit.“ Pak mávl rukou a naléval ze džbánu víno se slovy: „Ale povídej mu to. Náš král má svou hlavu a nepřátel víc, nežli je vrabců na pražských střechách. Nechápe, že mnozí by jej nejraději viděli v hrobě, a odtud je jen krůček k najaté dýce.“

Jindřich přikývl a Jan dodal tichým hlasem: „Neboj se, pane z Dubé, nic se mu nestane, budeme ho střežit jako oko v hlavě.“

„V to doufám! Potom odchází do domu k paní Anežce. Až vstoupí, vraťte se sem, ve zbrojnici se dnes vyspíte lépe než v hladomorně.“

„Kdo to je, ta paní?“ zeptal se zvědavě Jindřich z Lipé a Hynek na něj ukázal prstem.

„Zdá se mi, že jsi nějaký zvědavý.“ Hned se ale rozesmál a šibalsky dodal: „To je významná paní. Král není mnich a je vdovec.“

„Nevěstka?“

Hynek se zamračil, ale jen naoko a s lehkým mrknutím prohodil káravě: „Paní Anežka není žádná nevěstka! Je milenka krále, nikoliv nevěstka.“

Jindřich se Hynkovi za zády ušklíbl a významně zvedl obočí na Jana z Vartenberka. Druhý mladík se ale tvářil neutrálně a nijak nedal najevo své myšlenky…

2. kapitola 

Staroměstský rychtář Jakub seděl doma u večeře, když k němu dorazil biřic s naléhavým posláním. Sluha jej uvedl k němu do jídelny, kde čekal, až rychtář dožvýká kus vařené slepice, a mezitím si prohlížel místnost. Na měšťanský dům byla poměrně slušně zařízena a biřice upoutalo hlavně několik překrásných kousků zbraní po stěnách, což nebyla obvyklá výzdoba městských domů.

Konečně se rychtář zvedl od stolu a hlubokým hlasem se zeptal: „Co se děje?“

„Pane rychtáři, mord. Posílá mě pro tebe Jiřík Kulhavec, u městské hradby našli zamordovaného chlapa.“ Rychtář se otočil ke zdi, na které visel jeho odznak, městské právo, a vzal do ruky vyřezávanou hůl s otázkou:

„Kdo to byl?“

„To my nevíme, muselo se to stát už včera nebo předevčírem.“

Jakub se ušklíbl a zabrblal si spíše pro sebe: „Tak to mám nejraději, vražda a pachatel neznámý.“

Nahlas se zeptal, až když s biřicem vycházeli z domu:

„Kdo je ten chlap, to víte?“

„Vždyť ti říkám, pane, že nevíme, kdo to udělal…“

„Ale ne ten vrah, myslím toho mrtvého!“

„To taky nevíme, Kulhavec říká…“

Rychtář ho znovu zlostně přerušil: „Tak vraha nemáte, mrtvého taky neznáte, víte vy vůbec něco?“

Biřic dokončil: „Kulhavec říká, že to bude patrně nějaký chudší měšťan.“

„Kulhavec ať raději mlčí, rozumí tomu jak koza jeteli. Co vlastně víte? Byl to souboj?“

„Asi ne.“

To znělo dost nejistě, a tak se rychtář obořil: „Jak asi? To se snad pozná, ne?“

„No on ten mrtvý byl bodnut zezadu a je to na takovém divném místě, že to bylo spíš přepadení.“

„Úkladná vražda, tak to mi ještě chybělo, jsem snad vědma, abych honil chlapa, o kterém nic nevím?“

Postranními uličkami se blížili k městské hradbě, kde mezi jedním z domů a hradbou byla úzká ulička. Rychtář na první pohled zakroutil hlavou: „No to máte tedy pravdu, zapadlejší uličku bych asi nenašel, co tady ten chlap dělal?“

U zdi domu, kde se nacházelo křoví, postávalo několik biřiců a už se tu motalo i několik zvědavců. Rychtář došel na místo činu a jeden z velitelů městských stráží, Jiřík, zvaný také Kulhavec, hlásil: „Pane rychtáři, tady v tom křoví jsme ho našli.“

Jakub se na něj znechuceně podíval. Kulhavec byl vysoký, až nepřirozeně hubený chlap s velmi úzkým obličejem. Když teď pokročil ke křoví, aby ukázal na mrtvého, potvrdila se jeho přezdívka. Napadal na levou nohu, a to dost výrazně. Nedávno byl zle poraněn při hospodské rvačce a dva měsíce se léčil ve špitále u křížovníků. Na jednání městské rady bylo rozhodnuto, že zůstane ve službě. Mnozí sice protestovali, aby městský voják byl kulhavý mrzák, ale tenkrát za něj rychtář Jakub dost zabojoval. Připomněl jeho zásluhy a naznačil, že kdyby ho propustili, bylo by mu město nuceno vyplatit peníze za zranění, které utrpěl v jeho službách. To rozhodlo, páni konšelé byli velmi lakomá čeládka a Jakub to dobře věděl, vždyť pocházel z pražské rodiny Olbramoviců a ti se vždycky pohybovali na vrcholu městské společnosti. Jeho předkové často sedávali v městské radě, jenomže Jakub si rád přihnul, a tak dosáhl nanejvýš na post rychtáře.

Chlap ležel ve křoví a bylo vidět, že jej tam někdo hodil. Jiřík mu vykládal své postřehy dost zaujatě: „Podívej, pane rychtáři, tady vedle něj leží dvě ulomené větve, to vypadá, že ten někdo jej chtěl ještě zamaskovat, aby se na něj hned tak nepřišlo.“

„To bude ono. Už jste ho otočili?“ poznamenal rychtář a Jiřík jen pokrčil rameny.

„Nebylo proč, jak vidíš, rána je mezi lopatkami, nejspíš šla zezadu.“

„Nejspíš! Ale nepodívali jste se, co?“

Jakub si prohlížel na bodnou ránu a jeho pohled zabloudil vedle levé ruky zabitého. Něco se tam zalesklo. Jakub odhrnul několik lístků, které ukrývaly kulatý předmět. Byl to prstýnek s bílým kamínkem, nic vzácného, dost obyčejný.

Rychtář Jakub si zabručel pod vousy: „Takový šunt, zlatý není, pro tohle ho nikdo nezabil.“ Zastrčil si ho do kapsy a kývl na své lidi: „Otočte ho!“

Otočili mrtvého a Jakub hledal na hrudi vpich. Nic. Myslel si, že ho možná propíchli skrz, ale bodli ho tedy opravdu zezadu, nikoliv zepředu. Zvedl pohled na obličej a užasle vydechl: „Toho chlapa znám! Je to Kryšpín, sluha královy milenky!“

Král Václav vyšel před dveře hradního paláce a podíval se na oblohu. Vypadalo to, že se bude brzo stmívat, a tak by si měl pospíšit. Cesta z hradu do města byla strmá a plná výmolů. Nerad by skončil jako minule, kdy na blátivé stráni uklouzl a padl na záda. Nic se mu nestalo, ale byl celý uválený, musel se vrátit a převléct. Král nemohl do hostince přijít jako nějaký pobuda. Tam dole jej všichni znali, ale u Konvice platil zvláštní nepsaný zákon. Byl si tam vypít svých pár pohárů jako každý jiný. Žádné vzdávání pocty, nikdo nedával najevo, že ví, o koho jde. Do hostince prostě přišel obyčejný host, který nevyžadoval pozornost. Měl svůj stůl, který byl vždy volný, a kvůli němu hostinský dovážel zvláštní soudek vína z Burgundska, samozřejmě toho nejlepšího. Někdy dorazil sám a vypil pár pohárů, jindy s ním šel někdo z jeho blízkých nebo dvořanů, podle nálady. Párkrát jen tak seděl a pozoroval ostatní. Také se už i dal s někým do hovoru a vždycky to bylo veselé. Místní jej tu vídali rádi a promluvit s ním, to už byl zážitek, který se jednou bude vyprávět vnoučatům.

Dnes vstoupil do dveří a rozhlédl se. Všimli si jej, ale jen trochu ztišili hovor a nenápadně očima dávali na srozuměnou těm, kteří jej neviděli, že je tady. Přesně jako obvykle, nikdo nedal najevo, že o něm ví. Jen hostinský mu vyšel vstříc a uctivě rukou ukazoval na jeho volný stůl, ještě než se panovník stačil zeptat: „Máš burgundské, starý brachu?“

„Milosti, už pro něj běžím, neboj se, hned jsem zpět.“ Král se posadil na své místo a natáhl si nohy pod stůl. Zvolna přejížděl pohledem po místnosti a prohlížel si lidi kolem dlouhých úzkých stolů, které spíše připomínaly lavice. Některé znal, jiné ne. Chvíli se pohledem zastavil na dvou mniších, kteří seděli naproti němu a před sebou měli poháry s vínem. Byla to jen kratičká chvilka, snad se mu jen nezdály ty kápě, které si neshrnuli dozadu ani v místnosti. Mázhauz, jak se tyto místnosti nazývaly, byl plný nejrůznějších typů lidí a nebylo tu nouze o mnichy, kteří si ale většinou připíjeli spíš medovinou. Zbloudilé ovce církve nebyly výjimkou, nezvyklé bylo jen to pití. Král o ně však brzy ztratil zájem a díval se po ostatních.

Hovor, který na chvíli ztichl, znovu zesílil a to byla neklamná známka toho, že panovník dokonale zapadl do prostředí. Hned se chopil poháru, když mu děvečka nalila ze džbánku, který před něj postavila. Poválel víno na jazyku a lehce upil. Bylo skvělé, stejně jako to na hradě, ale tady se cítil uvolněně. Tady měl čas myslet na budoucnost. Věděl, co ho čeká a čemu se nevyhne. Zatím to oddaloval, jak jen to šlo, a sbíral síly a spojence. Teď se to získáním polské koruny zase přiblížilo a přízrak pomalu vystupoval z mlžného oparu. Jako hrozivý démon vrčel a prskal nad zvětšující se silou, kterou Václav shromažďoval. Brousil si zuby a drápy, aby ve vhodný okamžik mohl znovu udeřit na České království. Jenomže tentokrát narazí. Zabil sice Přemysla Otakara, ale jeho podcenil. Pouze síla totiž na stvůru nestačí, kvůli tomu zemřel jeho otec. Myslel si, že šelmu porazí silou, bohužel udělal chybu. Nebyl připraven, ale Václav, až nadejde jeho čas, bude. Už teď má v rukou dvě koruny a obkličuje svůj přízrak ze všech stran svými spojenci. Tajné jednání s francouzským králem už se rozbíhá a to bude poslední rána do vazu habsburskému obrovi. Dopomohl mu k římské koruně, aby jej ukolébal, a zároveň připravil půdu pro jeho hrob. Habsburkové musí zmizet v propadlišti dějin, protože ve střední Evropě nemohou být dva natolik mocné panovnické rody. Buď oni, nebo Přemyslovci, to byla slova jeho otce, které si pamatoval od dětství. Tenkrát král železný a zlatý odjížděl na Moravské pole a pak to vypadalo, že zmizí Přemyslovci.