Helena Žáková

Saudade

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Helena Žáková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-279-0078-7 (epub)

ISBN 978-80-279-0079-4 (mobi)

Věnováno všem přátelům, od nichž mě dělí stovky i tisíce kilometrů, a především mým rodičům, kteří mi umožnili poznat Portugalsko tak, jak jsem sama chtěla.

Prolog

Uplynulo mnoho staletí od dob, kdy vládl sluncem zalité krajině jižního Portugalska princ Ibn-Almindin. Žil v časech rozkvětu vyspělé kultury Maurů, kteří na Iberský poloostrov přinesli rýži a citrusové plody a kterým patřila prastará zem azurové oblohy a oceánského větru. Když přišli na území Portugalska muslimové, našli zalíbení na jihu, kde byla půda úrodnější a slunce jasnější než na severu. Protože pro ně v Evropě neexistoval západnější kout, rozhodli se, že budou nově objevenou krajinu nazývat Al Gharb. Západ.

Jejich princ Ibn-Almindin žil v červené pevnosti v Xelbe, hlavním městě Al Gharbu, v němž chtěl za každou cenu udržet mír a blahobyt. Bohatství přicházelo do Xelbe ze severní Afriky především po řece Arade a bezpečnost zajišťoval Ibn-Almindin společně se svými vojáky, se kterými často opouštěl město. Byl ovšem nejen statečným vojevůdcem, ale také milovníkem krásných žen.

Jednoho dne narazila výprava Ibn-Almindina na vikingskou loď. Princ spatřil mezi námořníky dívku, jejíž severský šarm ho okamžitě okouzlil. Dozvěděl se, že děvče s dlouhými světlými vlasy a bílou pletí je norská princezna Gilda, a usmyslel si, že bez ní nemůže žít. I Gilda byla učarována jeho exotickým půvabem, vždyť o Almindinových pronikavých mandlových očích snily ženy v celém Al Gharbu. Mladý vojevůdce se s princeznou okamžitě oženil a odvezl si ji do červené pevnosti v Xelbe.

Nějakou dobu žili novomanželé šťastně a těšili se jeden z druhého, časem ale princeznu přemohl smutek. Změnila se k nepoznání. Chodila po pevnosti jako tělo bez duše, zavírala se ve svých komnatách a dlouhé hodiny nepromluvila ani jedno jediné slovo. Princ ji rozptyloval drahými dárky, ale Gilda byla uzavřená do sebe. Vzdalovala se mu víc a víc.

Její zármutek zachvátil pevnost ve městě Xelbe jako nemoc, kterou nelze vyléčit, a mladý novomanžel nevěděl, co si počít. Svolával tedy nejrůznější šarlatány a moudré rádce a prosil je o lék, ale s úspěchem se nesetkal. Až jednou mu norský doktor vysvětlil, že původ princeznina zármutku je prostý. „Srdce Gildy ještě není v Al Gharbu,“ řekl.

„Nelíbí se jí snad slunce a modrá obloha?“ namítl Ibn-Almindin.

„Ani slunce a modrá obloha nezaženou stesk po domově,“ odpověděl doktor. Poradil princi, aby nechal po kopcích celého Al Gharbu vysázet tisíce mandloní, jejichž bílé květy budou Gildě připomínat zasněženou severskou krajinu.

Maurský princ poslechl.

Jednoho rána, kdy po dlouhém čekání konečně nastal čas kvetoucích mandloní, došel pro smutnou Gildu, vzal ji za ruku a přivedl k oknu. Když Gilda spatřila kopce pokryté bílými květy, její oči se rozzářily štěstím a nekonečný žal náhle zmizel. Od té doby se v Al Gharbu už nikdy necítila jako cizinka. Každý rok netrpělivě čekala na kvetoucí stromy stejně jako na první sníh.

Léto 2021

Tom

1

Věděl jsem, že to není Kalifornie. Do pravé Kalifornie jsem se zamiloval v posledním ročníku vysoké, kdy mě při životě držely detektivky Raymonda Chandlera odehrávající se v L.A. Tehdy jsem si během čtení představoval, že cítím vůni Pacifiku a eukalyptů, ve snech jsem vídal palmy lemující bulvár Sunset a černovlasé holky s olivovou pletí. K něčemu jsem se prostě upnout musel, protože ta magořina se školou mě pomalu přestávala bavit.

Nakonec jsem se spokojil s Kalifornií Evropy – jižním Portugalskem. Jednou jsem pojem v souvislosti s touto částí Evropy někde zaslechl, snad v televizním pořadu nebo od kamarádů, ale možná jsem si ho prostě jen vycucal z prstu. Ať už se to událo jakkoliv, v jednom jsem se nemýlil. Algarve bylo rájem na zemi.

Jihoportugalskému regionu kralovalo slunce tři sta dní v roce. Oceán, který jsem měl pár kroků od ubytování, sice nebyl Pacifik, ale to mi vůbec nevadilo. Ráno mě většinou budilo vřískání těch tupých zvířat. Rackové řvali už za svítání jako na lesy, a tak jsem zevloval na pláži, kterou ze tří stran objímaly velkolepé skály, seděl v písku, jako pán pokuřoval cigáro nebo doutníček a čekal, dokud mě slunce neuškvaří zaživa. Dopoledne jsem měl času dost, protože senhorita Beatriz Pereira vyspávala do oběda, pokud zrovna neměla doučování. Když mě nevydírala, vozil jsem ji do Fara a zase zpátky, a když mě vydírala, potloukal jsem se po pláži ve Vilamouře, až se ona a její kamarádky přestanou hihňat a předvádět. Stala se mojí zkázou i spásou zároveň. Byla jiná než její rodiče. Chladná. Nadřazená. Tichá.

V den, kdy jsem ji spatřil poprvé, jsem vyšel ze svého přízemního pokoje a ze všeho nejdříve se pokochal pohledem na poklidnou předměstskou ulici plnou sněhobílých domů, oleandrů a palem. Všechno se tu točilo kolem tří základních barev – bílé, zelené a modré. Oslnivě bílé honosné vily, postavené v maurském stylu, obklopovaly zářivě zelené trávníky kontrastující s azurově modrou oblohou.

Nikdy by mě nenapadlo, že před jednou z luxusních staveb mě bude senhor Pereira vítat s otevřenou náručí a že mě přijme nikoliv jako zaměstnance, nýbrž jako svého hosta. Jakmile jsem vstoupil dovnitř, do nosu mě uhodila silná kořeněná vůně. Nevím, co přesně to bylo za vůni, ale líbila se mi. Už jsem ji nikdy nedokázal vyhnat z nosu. Vstoupil jsem do útulného obývacího pokoje. Tam jsem skrz prosklenou stěnu zaostřil na bazén a terasu s venkovním posezením. Pod ní byly nasázené další bílé vily svažující se až dolů k Atlantiku.

„Slušnej výhled,“ neudržel jsem se a sundal si z očí letecké zrcadlové brýle. „A ten oceán… To je teda něco.“

„Dnes je velmi tichý,“ ozvala se s úsměvem drobná žena se širokými rty, která se objevila vedle pohovky.

„Moje manželka,“ řekl senhor Pereira.

Zdálo se, jako kdybych tam ani nepřijel za prací, snad spíš za rodinou, o jejíž existenci jsem dosud nevěděl. Nikdy nezapomenu na ten hřejivý pocit, který zaplavil můj žaludek ve chvíli, kdy jsem manžele Pereirovy poznal.

Navzdory tomu, že jsem nedávno absolvoval náročnou vysokou školu a konečně vstoupil do skutečného světa dospělých, měl se ze mě stát poskok. A přestože to bylo něco, co jsem momentálně chtěl, Pereirovi mi můj ohromný pád usnadnili. To samé se však nedalo říct o jejich dceři.

Předstíral jsem, že si prohlížím čínské sošky a porcelán vystavený ve vitrínách, přestože mě nic z toho vůbec nezajímalo. Napadlo mě, že výzdoba je kapku přehnaná a že takové domy u nás člověk nevidí. Vtom se z tmavě hnědého koženého gauče začala jako líná kočka pomalu škrábat senhorita Beatriz. Vlnité vlasy s pěšinkou přesně uprostřed měla trochu rozcuchané a čokoládové oči rozespalé. Hned jsem věděl, že neexistuje krásnější Portugalka než ona. Měl jsem dojem, že větší kliku mít nemůžu.

Beatriz si mě nezúčastněně změřila od hlavy až k patě, a aniž by se obtěžovala odpovědět na pozdrav, protočila panenky a znuděně odešla. Ve dveřích se ohlédla přes rameno a věnovala pohled holé zdi namísto mé osobě.

„Chci si hned teď zajet do Starého města,“ přikázala mi.

Její rodiče si vyměnili významné pohledy a vzápětí mi nabídli kávu. „Já myslel, že slečna potřebuje někam odvézt,“ namítl jsem. „Nevím, jestli bych stihl vypít kafe.“ Senhor Pereira si povzdychl. „Budete si bohužel muset zvyknout na to, že když Beatriz řekne hned – agora, rozhodně to neznamená hned.“

Usmál jsem se na něj. „To nebude problém.“

„Nebojte se, neošidím vás. Zaplatím vám samozřejmě každou vteřinu čekání. A věřte mi, čekat budete hodně.“ Když se jeho manželka vracela z kuchyně se třemi šálky espressa, mohl jsem si ji důkladně prohlédnout. Byla poměrně malá a drobná. Svými obličejovými rysy připomínala snad možná spíš Peruánku než Portugalku.

Vypovídaly o tom její široké rty a mírně zešikmené oči. Původně tmavé vlasy jí sahaly těsně pod ramena a působily zničeným dojmem, jakým odbarvené vlasy u snědých dam působí. Vypadala klidně a otevřeně. „My, Portugalci, máme sice na všechno dost času, ale naše dcera je extrém,“ prohlásila omluvně.

Káva, kterou jsem na dva loky vypil, byla neskutečně dobrá. „Popravdě jsem nečekal tak přátelské přivítání,“ přiznal jsem se. „Přece jen jsem váš zaměstnanec.“

„Že budete chvíli dělat řidiče naší madam, ještě neznamená, že jste nějaký otrok,“ řekl senhor Pereira. „Uvažuju, co si o nás asi tak musíte myslet, když pro takového sprat… totiž takovou dceru, jako je Beatriz, najmeme řidiče, aby ji vozil, kam si vzpomene.“

„Nemyslím si vůbec nic.“

„Beatriz přišla o řidičský průkaz,“ vložila se do toho jeho žena. „Dá se říct, že portugalští řidiči si dříve života příliš nevážili, ale od té doby, co máme v Portugalsku nově zavedený bodový systém, situace na silnicích je přinejmenším únosná. Díky bodům, které jim mohou úřady odebrat, se lidé začínají mírnit, ovšem… Některým jedincům to jaksi nedošlo.“

„Nemusíte mi to vysvětlovat,“ prohlásil jsem. „Nic mi do toho není a nikdy bych si nedovolil vás soudit. Mně je to vážně jedno.“

Oba si oddychli, jako kdyby se celou dobu nevýslovně styděli. „Víte, naše dcera je trochu tvrdý oříšek,“ upozornila mě senhora Pereira. „Nemá cenu jí něco zakazovat, to už jsme zkoušeli. Teď je dospělá a my děláme, co můžeme, aby nesešla z cesty úplně. Nakonec je jednodušší dát Beatriz, co chce, s vámi alespoň budeme vědět, kde se zdržuje. Zaplatili jsme jí nějaká doučování, aby se ve škole trochu vzpamatovala. Musí se na své hodiny nějak dopravit, chápete. Sami nemáme čas hlídat tu holku jako malé dítě. Možná si říkáte, proč ji tedy pouštíme do města, na pláž a za kamarády, proč ji máte vozit i za zábavou… Ale Beatriz by stejně utíkala a bavila se.“

„Nechcete snad, abych ji špehoval a podával vám hlášení?“

„Ne, to v žádném případě. Potřebujeme si být jistí, že se vždycky dostane v pořádku domů. Upřímně řečeno mám někdy pocit, že víc už ani nemůžeme žádat.“

„Určitě přeháníte,“ tvrdil jsem.

Čekal jsem nakonec na Beatriz v klimatizovaném obývacím pokoji vily Pereirových téměř hodinu a půl. Protože jsem však skrz prosklenou stěnu mohl pozorovat tmavomodrý oceán, nevadilo mi to. Mezi ním a oblohou byla toho dne jasná linie a já přesně viděl, kde končí voda a začíná nebe.

Senhora navíc přinesla další občerstvení. Na stůl položila tác s nakrájeným melounem, broskvemi a pomeranči.

„To přece nemusíte,“ komentoval jsem to.

„Ochutnejte algarvské pomeranče,“ vyzvala mne. Vyhověl jsem jí. Připravoval jsem se na štiplavou kyselost, která se nakonec nedostavila. V ústech se mi rozlila sladká chuť. „Zatraceně,“ neudržel jsem se.

„Chutná?“

„Tohle přece není pomeranč…“

„Asi jste se cestou z letiště málo rozhlížel po okolí,“ osočila mě vlídně. „Krajina Algarve je plná pomerančových sadů.“

„Vážně?“

„Kam oko dohlédne, jsou vidět pomerančovníky. Rostou nám tu jako plevel,“ přitakala. „Rostou dokonce i ve městech. Třeba v hlavním městě Algarve, ve Faru, je najdete i na historickém náměstí.“

„Mohli byste je vyvážet k nám domů,“ poznamenal jsem.

„Jejich výkupní cena je směšná,“ odfrkla si. „Sadařům se ani nevyplatí je sklízet, padají nám tady na zem a hnijí.“

Náš rozhovor konečně přerušila Beatriz. Objevila se v džínových vypasovaných kraťasech, ze kterých jí pěkně lezly obě půlky, a kratičkém bílém topu. Vlnité vlasy, které se třpytily, jako by na ně zářilo tisíc reflektorů, si zřejmě narovnala.

Znuděně se opřela o futro. „Tak co bude?“ prskla. Bez jediného slova jsem se zvedl, zamířil ke vchodovým dveřím a usedl do černého BMW X5. Její matka na ni mezitím něco káravě zasyčela, ovšem slečna si z toho příliš nedělala. Rozvalila se na zadních sedadlech a na obličej si narazila tmavé brýle. Za pár vteřin jsem na ni zapomněl a začal si užívat jízdu. Oblast São Rafael, v níž bydleli Pereirovi, byla nejluxusnější čtvrtí města Albufeira, a přestože nové přepychové budovy, postavené v tradičním stylu, šlo pozorovat v celém letovisku, São Rafael jako by městu nakopávala zadek.

„Kde mám zaparkovat?“ zeptal jsem se. Beatriz zamumlala něco portugalsky. Nesnažila se ani za mák jako její rodiče, kteří se mnou hovořili plynně anglicky.

„Je mi líto, ale zatím portugalsky nerozumím,“ omluvil jsem se.

Madam si na zadním sedadle hlasitě odfrkla. „Zastav mi co nejblíž Túnelu,“ zopakovala milostivě. Chvíli bylo ticho. Pak to nevydržela: „A ty seš jako z Německa?“

„Ne, nejsem z Německa. Pocházím z Prahy.“

Na malý okamžik svraštila obočí a zatvářila se jaksi teskně. „Tam jsem měla kamarádku,“ řekla. „A proč máš teda německý příjmení? Müller snad je německý příjmení nebo ne?“

„Spousta lidí u nás má německý příjmení,“ odvětil jsem.

„Hm, budu ti říkat Tome,“ oznámila mi. „Netuším, jak se to u vás vyslovuje. U nás jsi Tomás.“

„Očividně se to vyslovuje skoro stejně.“

Dál se mě na nic neptala. Svoji masku primadony nechtěla za žádnou cenu strhnout.

Chvíli jsem kličkoval Starým městem a nakonec jsem zaparkoval pod sněhově bílým kostelíkem ve strmé silničce svažující se směrem k Túnelu. Slunce se začínalo sklánět k západu a ulicemi proudili turisté, kteří se vraceli z pláže nebo vyráželi na večeři. Albufeira měla zvláštní atmosféru, obzvlášť těsně před soumrakem, kdy celodenní plážová párty pomalu končila, ale noční život ještě zdaleka nezačal.

„V Albufeiře se nežije špatně. Dal bych si říct sakra,“ utrousil jsem a Beatriz po mně švihla nenávistným pohledem, jako kdyby mi naznačovala, že nemám mluvit, pokud nejsem tázán. „Kdy mám být znovu připravený, senhorito?“ odvážil jsem se. Hrál jsem si s ohněm, oslovil jsem ji totiž kapku provokativně.

„Nejdřív za dvě hodiny,“ odvětila. „Ale nejdu na párty, jdu jen na odpolední kafe.“ Byl jsem zděšený. V tuhle hodinu se chodí na odpolední kafe? Po sedmé večer? „Do večeře se chci vrátit domů. Nabereš mě přímo tady, a kdybych se chtěla zdržet, zavolám.“

„A mám zůstat, nebo jet pryč?“ zeptal jsem se.

„Dělej si, co chceš, proboha!“ vyštěkla na mě. „Zaplaceno dostaneš, tak co je mi do toho! Hlavně už vypadni!“ S těmi slovy zamířila dolů k Túnelu a zmizela. Zůstal jsem stát na místě jako opařený. Byla nádherná… A přitom se mi vůbec nelíbila. Její chování se mi natolik hnusilo, že jsem ji už nedokázal vidět krásnou. Na rozdíl od Albufeiry. Albufeira mi připadala živá a bláznivá a zároveň otevřená a vlídná.

Zamotal jsem se do křivolakých uliček v blízkosti Túnelu, kde se mi to líbilo mnohem víc než dole za rušným náměstím. Nevěděl jsem, co přesně bych měl příští dvě hodiny dělat. Občerstvený jsem byl dostatečně, a tak jsem prošel Túnelem na pláž před hotel Sol e Mar, sedl si na lavičku, zapálil si a uvažoval o svém absurdním životě a ještě absurdnější situaci.

Celá léta jsem ve škole tvrdě pracoval, jen aby se ze mě stal obyčejný poskok nějakého rozmazleného fracka. Nejhorší na tom je, že jsem tu roli otroka přijal zcela dobrovolně. Takhle jsem to chtěl. Přál jsem si žít nějaký čas jednoduše, užívat si života s čistou hlavou a bez starostí a nezáleželo mi na tom, co všechno jsem dokázal. Toužil jsem po tom schovat se před světem.

Normálně jsem nekouřil, ale tady jsem hulil nepředstavitelným způsobem. Zatímco jsem se flákal na pláži, tahal jsem z krabičky jedno cigáro za druhým. Během doby, kterou jsem strávil čekáním na Beatriz, se Albufeira změnila. Do ulic vyráželo stále víc lidí. Byli to Portugalci ze severu i turisté z jiných zemí, usedali do rušných restaurací a barů, přestože ještě zdaleka nenastal čas večeře. Ten totiž nastával mnohem později než u nás. Vždyť i sama Beatriz tvrdila, že chce být doma tak, aby se najedla, jenomže po domluvených dvou hodinách se samozřejmě neukázala a žádnou zprávu mi neposlala. Netušil jsem, jestli si můžu dovolit se ozvat, a tak jsem to raději neudělal. Napadlo mě, že jsem se snad měl zeptat, kam se chystá, ale možná to ani ona sama nevěděla. Mým úkolem přece nebylo dělat jí chůvu. Co tě to zajímá? představil jsem si její hlas.

Připotácela se nakonec k automobilu až dlouho po půlnoci v lehce podroušeném stavu, nicméně nastoupit po svých ještě dokázala. Neřekl jsem vůbec nic.

Dovezl jsem ji k vile Pereirových a sledoval, jak se kolíbá ke dveřím. Byl jsem upřímně řečeno rád, že je na tom přinejmenším takhle a že se o ni nemusím starat. Měl jsem v úmyslu sledovat ji tak dlouho, dokud neodemkne dveře, ovšem Beatriz měla poměrně velký problém vyštrachat klíče. Všechen obsah kabelky vysypala v největším zoufalství na zem, rozsvítila světlo nad vchodem, zaklekla a beznadějně se jala přehrabovat ve svých krámech. Můj dech se zatajil. Snažil jsem se co nejlépe vyhodnotit situaci. Nakonec jsem vystoupil.

„Vypadni, kreténe!“ zařvala na mě anglicky, vyškrábala se na nohy a zuřivě zabušila. Sehnul jsem se, sebral ze země pár drobných, nějaké průkazky, rtěnku, zrcátko s obrázkem kočky, hřeben, iPhone s popraskaným displejem a balíček žvýkaček, naskládal to všechno do její černé korálkové kabelky a sotvaže jsem natáhl ruku, abych jí všechny ty krámy podal, otevřely se dveře.

„Promiňte, já jsem nevěděl… Vaše dcera evidentně nemohla najít klíče,“ vyblekotal jsem.

Senhor Pereira si unaveně povzdechl a pleskl se do hlavy. „Další klíče… To snad ne.“ Poklidně pustil Beatriz dovnitř jako psa po noční vycházce (div se neplazila po čtyřech) a obrátil se směrem ke mně: „Promiňte, že jste čekal déle, než bylo domluveno. Zaplatím vám to.“

„To nic.“

„Zítra dopoledne se držte jejího rozvrhu. Buďte tady v půl desáté, prosím. Vím, že to je brzy,“ přerušil mě.

„Brzy?“ podivil jsem se poprvé a zároveň naposledy. Ano, v Portugalsku bylo půl desáté ráno brzy. „Ani ne…“

„Beatriz má sice doučování ve Faru, ale možná se bude chtít cestou zpátky zastavit někde na pláži,“ pokračoval se svými pokyny. „Kdyby tomu tak bylo, běžte na pláž s ní.“

„Moment,“ zarazil jsem se. „Ne že bych si stěžoval. Platíte mi opravdu dost, dokonce si myslím, že mě přeplácíte, jenže při vší úctě, nejsem si jistý, že jsem na to, abych dělal bodyguarda, dostatečně zkušený. Nemyslím, že Beatriz dokážu uhlídat. Nenechá si to líbit.“

„Moc o tom přemýšlíte.“ Zabouchl dveře a já se celý zmatený vydal po ulici směrem k bungalovu, který jsem měl k dispozici po dobu svého pobytu. Vřelo to ve mně. Na jednu stranu jsem byl okouzlen rodinou Pereirových, jejich otevřeností a štědrostí, tím, jak uctivě se chovají k obyčejnému člověku. Na stranu druhou jsem se nemohl vzpamatovat z toho, že na mě zcela hodili péči o Beatriz.

Zacvičil jsem si, osprchoval se, oholil a usmažil si pár vajíček. Moje dočasné obydlí představovala jedna prostorná místnost s kuchyňským koutem, koupelnou a terasou. Vchodové dveře vedly rovnou do zahrady plné oleandrů a vzrostlých palem, uprostřed níž se nacházel malý bazén, který využívali obyvatelé sousedních bungalovů, především bledí Angličané a velké portugalské rodiny.

Když jsem si čistil zuby a díval se na sebe do zrcadla, na chvíli jsem zauvažoval o tom, co by na mě asi tak senhorita Beatriz mohla vidět. Průměrné, krátce zastřižené tmavohnědé vlasy, průměrné oříškové oči, průměrná výška… Každý den jsem se snažil cvičit, abych se udržel ve formě a vybočil alespoň figurou ze své průměrnosti, ovšem tady v Portugalsku bylo průměrné i tohle.

Druhého dne ráno jsem byl připravený před vilou Pereirových přesně v půl desáté, Beatriz se však vyhrabala z domu o dvacet minut později. Samozřejmě se na mě ani nepodívala. Vlasy měla od přírody zvlněné a rozcuchané. Na sebe si vzala krátké žluté šaty na ramínka a v ruce držela velkou plážovou tašku.

Bez jediného slůvka škubla hlavou a usadila se do vozu. Vydali jsme se na východ směrem k hlavnímu městu Algarve, k Faru. Jakmile jsme vjeli do distriktu Loulé, nové přepychové vily vystřídaly trochu obyčejnější domy, stále tady však byl výrazný rozdíl oproti zbytku jižní Evropy. Dovolil jsem si pustit rádio, ve kterém zrovna zpíval Španěl Alvaro Soler písničku La Cintura. Nesnášel jsem ji, ale doufal jsem, že Beatriz se taková hudba líbí.

„Vypni to,“ okřikla mě. „Okamžitě to vypni.“ Vyhověl jsem jí, ona však přišla s dalším požadavkem: „Tady odboč.“

„Cože? Jedeme přece do Fara.“

„Říkám, že chci, abys odbočil. Na žádné doučování se nechystám.“

„Senhor Pereira říkal, že se mám držet rozvr…“

„Na to kašlu!“ přerušila mě. „Jestli neodbočíš, povím rodičům, že sis na mě dovoloval.“

Musel jsem se bleskově rozhodnout. Bylo to, jako kdyby mi někdo přiložil ke spánku revolver.

„Ty neslyšíš nebo co?“ zaječela Beatriz a já na poslední chvíli škubl volantem.

„Vždyť už jedu!“ Srdce mi bušilo jako na poplach. Nevěděl jsem, jestli dělám dobře. Možná jsem měl být silnější a vyhovět jejím rodičům, ale nezvládl jsem to. Tehdy jsem si uvědomil, že jsem se šeredně spletl. Odjel jsem do Portugalska, abych si po státnicích odpočinul, dělal alespoň chvíli něco, u čeho se nemusí přemýšlet, a staral se jen o základní lidské potřeby. Pracovat jako poskok slečny Beatriz však vyžadovalo schopnost bleskově vyhodnocovat nebezpečné situace a mít zatraceně pohotové reakce.

„Kam – kam že to vlastně mířím?“ Zadíval jsem se na Beatriz do zpětného zrcátka. Vypadala najednou roztěkaně a nejistě, jako kdyby snad litovala svého chování.

„Do Vilamoury,“ odvětila jen tak mimochodem.

„Do Vilamoury?“ opakoval jsem. „Vilamoura? Co je to ksakru Vilamoura? Ježiši, mě snad vomejou…“

„Meu Deus… Tys nikdy neslyšel o Vilamouře? Cristiano Ronaldo do ní docela dost investoval, celkem tady tomu fandí. Ještě řekni, že neznáš fotbalistu Cristiana Ronalda, a já se zabiju… Povím ti, kde odbočit,“ utrousila a hned vzápětí afektovaně zatřásla hlavou. Oči měla najednou jaksi citlivější. Možná ji to doopravdy mrzelo.

„Podívej, nechtěla jsem být zlá, ale já na těch hodinách prostě nehodlám ztrácet čas! A ty o tom nemáš co rozhodovat!“

Než jsem něco namítl, prolétla mi hlavou myšlenka, že vůbec není správné nechat se tímhle příšerným spratkem vydírat. Co se mi vlastně mohlo stát tak strašného? Pereirovi by mě mohli vyhodit… No a? Agentura by mi prostě přiřadila jinou podřadnou práci, možná bych dělal pingla někde v hotelu nebo myl jiné rodině portugalských boháčů záchody, ale aspoň bych se zbavil Beatriz.

„To je fakt skvělý,“ procedil jsem skrz zuby, napadlo mě totiž, že vlastně nemám co ztratit. Jak jsme se blížili k městečku Vilamoura, o němž jsem jaktěživ neslyšel, trávníky kolem silnice byly čím dál tím čistší a upravenější. Vozovku lemovaly palmy, rozkvetlé keře, záhonky plné květin a nové cestičky, po kterých se proháněli dopolední běžci. Mé myšlenky se opět stočily ke Kalifornii, k mému největšímu snu, a pomyslel jsem si, že tohle je docela slušná náhražka.

Jestliže jsem Albufeiru považoval za přehlídku luxusu, Vilamoura ji v mnoha ohledech předháněla. Albufeira byla malebnější, neboť její součástí bylo Staré město plné kostelíků a křivolakých uliček, moderní Vilamoura však oplývala jakýmsi zbohatlickým kouzlem.

„Támhle doprava,“ řekla Beatriz. „Z obou stran mariny jsou krásné pláže, ale já chodím raději vpravo. Vlevo je to samý hotel.“ Pokrčil jsem rameny a udělal, co mi přikázala. Horko těžko jsem objel přístav a zamířil k parkovišti. Oba jsme vystoupili, Beatriz si však během toho počinu vedla trochu neohrabaně a vysypala obsah své velké plážové tašky na rozpálené parkoviště. Zase. Když jsem se sehnul, abych jí pomohl posbírat její krámy, předstírala, že tam nejsem, dokud se mi do ruky nedostal tvrdý sešit. Chtěl jsem ho zaklapnout a podat jí ho, ale potom jsem si uvědomil, že listy jsou poměrně staré a zašlé, stejně tak modrý inkoust, jímž byly jeho stránky hustě popsány. Zdálo se, že se jedná o deník. Vypovídalo o tom datum na první řádce odkazující na rok 1946.

Beatriz mi nehezky vyškubla zápisník z ruky a zamračila se. Jakmile si uvědomila, že ve mně vzbudil zájem, poručila mi: „Do toho ti nic není, starej se o sebe.“

„Řekl jsem snad něco?“ nevydržel jsem to.

„Zíráš!“

„Já přece nezírám. Není to moje věc,“ připomněl jsem jí a vzal si z kufru ručník a vodu. Když mi senhor Pereira řekl, že bude chtít Beatriz odpoledne na pláž, raději jsem se na to jakžtakž připravil.

„Filho da puta!“ zaklela. „A teď děláš jako co?! Nemíníš snad jít se mnou!“

„Co mi zbývá? Nebudeš o mně ani vědět. Stejně nemám do čeho píchnout, než si usmyslíš jet domů.“ Bylo fuk, jestli si beru servítky či nikoliv. Chovala se panovačně tak či onak.

„Fajn, ale koukej se ode mě držet minimálně na deset metrů daleko, ať si kamarádi nemyslí, že k sobě patříme.“ Následoval jsem ji tedy po zaobleném mostku přes řeku vlévající se do oceánu a držel se za jejími zády, respektive zadkem, jehož perfektní tvar mě bil do očí. Za písečnými dunami se mi naskytl pohled na obdivuhodně širokou a nekonečně dlouhou pláž s bílým pískem. Byla to nádhera. Nestály tady žádné gigantické hotely, dokonce ani restaurace, jen několik nenápadných dřevěných přístřešků s občerstvením. V dálce se za nekonečnou písečnou pustinou vypínaly rudé skály.

Šoural jsem se po dřevěném chodníčku za Beatriz, dokud nezamířila k vodě. Když si konečně rozhodila osušku vedle skupinky snědých holek, i já zaujal taktickou pozici. Svlékl jsem si tričko a pleskl sebou na zem. Pocítil jsem zvláštní úlevu a nechal se pohltit plážovou náladou, která měla daleko od atmosféry klasických all inclusive letovisek, kde se bohatí turisté povalují na lehátkách a jako mrtvoly celý den vyspávají. Pohodlné lehátko se tady pronajmout sice dalo, ale život se odehrával přímo na horkém písku. Na dekách, rozkládacích židlích a také pod barevnými slunečníky, nepravidelně zapíchnutými po celé délce pláže. Volný čas tu trávili hlavně mladí Portugalci, nikoliv turisté z jiných zemí.

Zadíval jsem se na Beatriz. Zničehonic úplně roztála. Stála společně s ostatními dívkami na břehu, uskakovala studeným vlnám a chichotala se jako telátko. Ona i její přítelkyně přihlouple okukovaly partičky kluků a hodnotily jiné dívky, které si vlastně počínaly úplně stejně jako ony. Něco tu nesedělo. Něco bylo prostě špatně. Strašně špatně. Usilovně jsem přemýšlel, co by to jen mohlo být. Než jsem na to přišel, trvalo to.

Na pláži byly spousty početných partiček lidí, jejichž věk se pohyboval přibližně mezi patnácti a dvaceti lety. Čišela z nich až neuvěřitelně upřímná bezstarostnost, radost a štěstí. Nic podobného jsem za celý svůj život neviděl. Nikde. Rozhodně ne u nás doma.

Kluci stáli v kruzích a čutali si s míčem, běhali po pláži, závodili a tahali holky do vody. Dívky se s narovnanými zády a vyšpulenými zadky producírovaly kolem nich, šuškaly si mezi sebou a hihňaly se, házely dlouhými vlasy a maximálně svůdným způsobem se snažily nořit do oceánu. Líbily se mi snad všechny do jediné, protože na jejich tělech jsem nezahlédl snad ani deko třesoucího se špeku. Měly silná a statná stehna, široké boky a plochá břicha. Vlastně jsem se tomu ani nemohl divit. Teenageři evidentně trávili volný čas venku a hýbali se.

Pak mi to konečně došlo. Nikdo z nich neměl v ruce mobil, dokonce ani Beatriz si na svůj iPhone uložený v plážové tašce ne a ne vzpomenout. Představoval jsem si, že lidé jejich věku budou dávat na instagram jeden příspěvek za druhým a fotit se jako pominutí. Cítil jsem se jako v jiném světě, možná spíš jako na nějakém mnohem lepším a příjemnějším místě, o jehož existenci jsem dosud neměl nejmenší tušení.

Uvědomil jsem si, že si mě přítelkyně Beatriz prohlížejí a pochechtávají se. Odvrátil jsem zrak a předstíral, že je mi všechno jedno. Šel jsem se vykoupat a nechal se příjemně překvapit teplotou oceánu, která byla ve Vilamouře snesitelnější než v Albufeiře. Využil jsem toho a pořádně si zaplaval. Miloval jsem to, spoustu let jsme s bráchou plavali závodně.

Beatriz zamířila do baru, afektovaně zakroutila boky, párkrát hodila svými vlasy ze strany na stranu a nakonec se vrátila se třemi kelímky piva. Nevěděl jsem, kolik je jí let, a jelikož se dosud chovala jako malý rozmazlený fracek, hádal jsem, že jí nemůže být víc než devatenáct. Teď však ve srovnání s ostatními vypadala starší.

Uvelebila se na osušce a připila si s kamarádkami, které ji po pár minutách nechaly samotnou a vyrazily na jakýsi plážový lov. Beatriz na ně byla po celou dobu milá, ale jakmile se vzdálily, opět se stáhla do ulity. Zaštrachala v plážové tašce, tasila sešit, který mi předtím tak zběsile rvala z rukou, a začala ho soustředěně pročítat. Úplně jsem odvrátil obličej, aby se náhodou neohlédla a neosočila mě z toho, že zase strkám nos do cizích záležitostí.

Nakonec se doopravdy ohlédla. Předstíral jsem, že si jejího pohledu nevšímám, ovšem moje počínání ji tak jako tak namíchlo. Nelenila vyškrábat se z důlku, který si vytvarovala v písku svým pěkným zadkem, a rázně vykročit směrem ke mně. Prohlédl jsem si ji v plavkách. Byla středně vysoká a štíhlá, tvar postavy měla přesně takový jako ostatní Portugalky. Náramně se mi líbila. Vlnité černé vlasy jí splývaly těsně pod ramena a její tmavé oči jako by se na mě dívaly odněkud zespoda.

„Myslíš, že se chovám divně, viď?“ vyjela na mě. „Že jsem sentimentální a čtu si tu v nějakém starém deníku…“ Naoko zoufale jsem složil hlavu do dlaní. „Já si nemyslím vůbec nic, jasný? Proč se mě na to pořád všichni ptáte?“ zabrblal jsem a unaveně si opřel spánek o pokrčené koleno. „Nemyslím si nic o tobě, nemyslím si nic o tvých rodičích a vůbec mě nezajímá, co tady děláš. Chci mít prostě jenom boží klid!“

Její suché polknutí jsem slyšel naprosto zřetelně. Pak udělala něco, čím mě úplně odrovnala. Sedla si na moji osušku, znovu rozevřela sešit a prolistovala ho.

„Tak jo,“ řekl jsem zdánlivě trpělivě. „Tady přestává všechno.“

„Taky se jmenovala Beatriz,“ sykla a nahnula ke mně hlavu tak blízko, že jsem mohl hledět do jejích nenalíčených očí naprosto zpříma a navíc cítit vůni silně kořeněného parfému mísícího se s alkoholickými výpary, které vycházely z drobných úst. Rty měla užší než její matka, ale pěkně vytvarované, bradu drobnou jako malá holčička a nosík mírně zahnutý vzhůru jako princezny v kreslených pohádkách. „Pojmenovali mě po ní,“ pokračovala pomateně.

Měl jsem pocit, že se úplně zbláznila. Vypadalo to, že chce navrhnout něco jako smír, ovšem namísto toho, aby to udělala nějakým lidským způsobem, pustila se do blábolení o první věci, která ji napadla. „Fajn,“ pokrčil jsem rameny.

Z deníku vypadl černobílý obrázek a já ho zachytil dříve, než přistál v písku. Byla na něm dívka v tmavých venkovských šatech s dlouhou sukní. Její nepřítomný, trochu skleslý pohled jsem už dobře znal, ten na fotografii však působil o něco skromněji a zuboženěji, kupodivu však také silněji. Žena na obrázku na mě stejně jako Beatriz hleděla tajemně. Až děsivě tajemně. S lesklými vlasy úhledně sčesanými z čela a utaženými do copu stálo děvče na kamenité cestě vedle osla, jehož nevinný a ztracený výraz trochu zjemňoval celý snímek. Měla tytéž drobné, krásně vykrojené rty, lehce orientální oči a srdcovitý obličej s malou bradičkou jako Beatriz.

„To je ona,“ zdůraznila a založila fotografii zpět do sešitu. „Babička Beatriz se svým oslíkem poté, co odešla do Sagres. Znáš Sagres?“

„Pokud nemyslíš portugalské pivo značky Sagres, pak ne.“

Sotva jsem dokončil větu, vrátily se její kamarádky. Vyskočila jako na péru a stalo se z ní přesně to stejné pitvořící se jelito, jakým byla předtím. Dívky se při pohledu na mě zachichotaly a zašeptaly pár portugalských vět, z nichž jsem pochytil jen opakující se slovo „Ronaldo“.

2

Když se Beatriz rozhodla, že má pláže ve Vilamouře po krk, bylo už půl čtvrté odpoledne, přesto klidně prohlásila, že si chce ještě před odjezdem zajít s kamarádkami na oběd do mariny. Na podivuhodný chod portugalských dnů jsem si zvykal jen těžce a pokaždé mě ty časové posuny jaksepatří překvapily. Tentokrát mi to však nevadilo, protože jsem od rána nic nejedl.

Chraň bůh, abych snad Beatriz prosil o radu, kde se tady dá dobře a levně nadlábnout, nicméně to, že mám zamířeno do přístavu, jsem jí říct musel. Vůz jsem na její pokyn nechal zaparkovaný u pláže, tvrdila totiž, že bude lepší dojít k restauracím pěšky. „V půl šesté mě nabereš na stanovišti taxíků. Támhle,“ poručila mi.

„Takže mám jít celou tu cestu zpátky jen já?“ ušklíbl jsem se a ona suše přikývla. Nenadělal jsem nic. Raději jsem se ani nepozastavoval nad tím, že bude Beatriz obědvat od půl čtvrté do půl šesté odpoledne. Nemluvě o tom, že jsem kráčel do přístavu daleko za dívkami jako chudák. Nakonec to ale nebyl zas tak špatný pohled.

Marinu lemovaly butiky a restaurace, často provozované v umělých docích. Působila na jednu stranu neskutečně malebně, ovšem díky výškovým budovám luxusních hotelů zároveň i majestátně. Zastavoval jsem se u přepychových moderních jachet a fotil si je, jako kdybych se těch zázraků techniky a luxusu nemohl nabažit.

Moc jsem se nevyznal v portugalských jídlech, tušil jsem ale, že to budou samé mořské plody, takže jsem si nakonec objednal od neskutečně unavené a ospalé servírky žebírka a pivo Sagres. Ptal jsem se jí na pivo Super Bock, načež nechápavě odsekla, že to se přece pije na severu. O několik podniků dále jsem zahlédl Beatriz a její kamarádky. Chvíli jsem pozoroval, jak vesele hodují, zatímco z reproduktorů vyhrávala La Bicicleta od kolumbijské zpěvačky Shakiry. Dívky před sebou měly postavené dvě tmavé nádoby připomínající kotlíky na lektvary z Harryho Pottera, ze kterých si jednou za přestupný uherský rok některá z nich vylovila škebli, položila si ji před sebe na talíř a za pomocí zubů vycucla její obsah. Nevypadalo to zrovna vábně.

Moji přítomnost Beatriz zaregistrovala ve chvíli, kdy vysála poslední mořský plod a Shakira španělsky dopěla poslední větu. Okamžitě to ohlásila svým přítelkyním, které vzápětí vyprskly smíchy, a k mému velkému překvapení se s nimi ihned rozloučila. Když vykročila mým směrem, zděsil jsem se v přesvědčení, že po mně bude chtít nějakou šílenost. Nakonec z ní vypadlo, že je ochotná vrátit se k autu společně se mnou. Myslel jsem, že mě snad odvezou do blázince, protože jsem si nedovedl představit, že budu kráčet celou cestu vedle ní.

Asi pět minut vydržela nepromluvit ani slovo, ticho však nakonec přece prolomila: „Co tady vlastně děláš?“

Její otázku jsem nepochopil: „No, šel jsem se taky najíst.“

„Myslím tady v Portugalsku. U táty jsem viděla tvoji smlouvu. Stálo v ní, že máš vysokoškolský titul.“

„Aha…“ Zastyděl jsem se. „No, teď v červnu jsem dodělal vysokou.“

„Proč by někdo vzdělaný jezdil sem a nechával se přes agenturu přidělovat na úplně podřadné práce?“ Slovo práce znělo v jejích ústech nepatřičně, ač ho řekla anglicky. Potlačil jsem potřebu opáčit jí, že o tom nechci mluvit.

„Asi bys to nepochopila.“

„Co bych nepochopila?“

Neodpověděl jsem. Holka, jejíž život je evidentně samá zábava a legrace, holka, kterou nikdo nedokáže přinutit ke studiu a se kterou rodiče v tomto ohledu nic nezmůžou, těžko porozumí mým důvodům. Přesto jsem to zkusil: „Pakliže člověk dlouho a tvrdě dře, ztratí chuť úplně ke všemu. Tak jsem si prostě řekl, že bych mohl zkusit žít jednoduše.“ Na konci poslední věty jsem se pobaveně ušklíbl. Beatriz už se mnou víc nemluvila, vlastně neřekla ani slovo za celou cestu z Vilamoury do Albufeiry. Senhora Pereira už byla doma a nadšeně nás vítala.

Napadlo mě, že bych jí mohl říct všechno – především to, že mi Beatriz kapánek vyhrožovala. Jevilo se mi to jako nejrozumnější řešení, avšak nakonec jsem to neudělal a rozhodl se, že dám Beatriz šanci. Navíc po návratu do Albufeiry nasadila provokativně nevinný výraz, který mě uprosil.

Šel jsem se vykoupat do podvečerního oceánu na pláž São Rafael. Ponor do ledové vody byl mnohem náročnější než předtím, nechal jsem se totiž ve Vilamouře zhýčkat o něco málo přívětivějšími podmínkami.

Pískovcové skály jako kdyby stály zapíchnuté v písku přímo uprostřed pláže, jiné tvořily tunely a prohlubně. Chvíli jsem měl pocit, že je to skutečná dovolená. Líbilo se mi jenom tak zírat na oceán a na nic nemyslet. Vcelku se mi také zamlouvala moje samota. Podivně osvobozující bylo i to, že portugalské rodinky, které se pomalu uklízely z pláže i se svými pestrobarevnými deštníky a chladicími boxy plnými jídla, si mě takřka vůbec nevšímaly. V téhle zemi si každý hleděl svého. Ne jako u nás doma, kde lidé tupě sledovali každý můj pohyb.

Druhého dne dopoledne se Beatriz se zpožděním objevila před vilou Pereirových s plážovou taškou v ruce. Pod džínovými vypasovanými kraťasy a krátkým tílkem schovávala bikiny a na nohou měla žabky. Okamžitě mi došlo, že se situace bude opakovat. V momentě, kdy mi za jízdy oznámila, že chce do Vilamoury, odmítl jsem.

Slovo „ne“ nejspíš mockrát za svůj život neslyšela. Ve zpětném zrcátku jsem viděl, jak si nepříčetně srazila tmavé brýle, a ukázala mi tak své krásné oči, tentokrát pečlivě nalíčené. „Ty mi snad nerozumíš?!“ vyjekla. „Něco jsem řekla!“

„Jenže já mám od tvých rodičů za úkol vozit tě v úterý, ve středu a ve čtvrtek na doučování do Fara a vzhledem k tomu, že mi platí oni, tak…“ Větu jsem nedokončil. Promnul jsem si obličej a trochu ztišil hlas: „Podívej, Beatriz, co jiného mám dělat?“

Vítězoslavně založila ruce na prsou. „Pak jim tedy povím, že jsi mě včera vzal do Vilamoury a neposlechl je.“

„Výborně. Klidně jim vysvětlím, jak jsi mě k tomu donutila,“ nedal jsem se. Na to neměla co namítnout, začala se zoufale rozhlížet sem a tam a trhat hlavou jako vzteklý pes, dokonce na mě pár vteřin vrčela. „Proč vlastně tropíš takové skandály?“ nevydržel jsem se nezeptat.

„Doučování jsi určitě musela zrušit s velkými složitostmi – tak, aby se to rodiče nedozvěděli. Nechápu, z jakého důvodu si tak komplikuješ život.“

„To není soukromé doučování!“ štěkla nervózně. „Je to spíš taková placená letní škola. Na těch hodinách je nás víc. Měla bych tam chodit kvůli přípravě na přijímačky, ale není mi to k ničemu a navíc… Moment, co ti to tady vlastně vykládám?! Chci jen, abys mě odvezl na Praia Falesia!“

„A ty nechceš zvládnout přijímačky?“ pokračoval jsem, aniž bych jakkoliv reagoval na poslední dvě věty.

I ona na ně jaksi zapomněla. „A co bych z toho měla? Je to jen další pitomá škola! Nehodlám mařit čas studiem. Stejně se tam člověk nic důležitého nedozví.“

Nechtěl jsem ji už víc dráždit, věnoval jsem se tedy pouze řízení. Všiml jsem si, že opět vytáhla deník své babičky a začala ho pročítat.

Jak jsme se přibližovali k hlavnímu městu Algarve, vily kolem silnice byly chudší a pustší, čehož jsem si po svém nočním letu do Fara nemohl všimnout. A i kdyby, tehdy jsem ještě neměl srovnání s Albufeirou, nýbrž pouze s jinými regiony jižní Evropy. A oproti nim bylo Algarve o několik příček výš dokonce i na předměstí Fara.

„Tak kde tě mám vysadit?“ lámal jsem našpulenou Beatriz. „Skoro tam jsme. Teď už nemá cenu dělat scény.“ Neodpověděla. „Dobře, stejně to mám v navigaci.“

Faro na mě moc dobře nezapůsobilo. Bylo to tmavé průmyslové město a já si nedovedl představit, že bych se právě tady během čekání na Beatriz mohl zabavit. Vysadil jsem ji v centru a zaparkoval. Možná po pár vteřinách utekla z místa určení a šla se někam flákat, ale to už neměla být moje starost, já svůj úkol tentokrát splnil. Na zadním sedadle zapomněla sešit, který tahala všude s sebou. Když jsem opouštěl automobil, vzal jsem ho – možná ze zvědavosti, možná proto, že mi připadal příliš důležitý na to, abych ho nechával bez dozoru.

Ze všeho nejdříve jsem se vydal na procházku do historické části Fara. Staré bílé domky, zaoblené střechy, zvonička nad branou, zkrátka celá ta malebná architektura budila v člověku dojem, že průmyslové velkoměsto je daleko odtud. Ve starých uličkách, naprosto nepřizpůsobených potřebám turistů, se zastavil čas. Nenarazil jsem na jedinou kavárnu, restauraci nebo obchod se suvenýry. Dostal jsem se až na malé náměstí s katedrálou a sochou muže v kápi. Nezkoumal jsem, kdo to je. Zaujaly mne pomerančovníky obklopující celé náměstí, o nichž mluvila senhora Pereira. Pomeranče jim tu padaly na zem a hnily jako jablka a švestky kolem českých silnic.

Úzkou uličkou jsem prošel až k vodě a spatřil ten nejpodivnější úkaz v celém Algarve. Přede mnou se rozprostírala obrovská betonově šedá vodní plocha plná mokřin, ostrůvků a loděk. Nebylo jasné, kde za tím vším začíná oceán. Podél pobřeží vedly koleje, po nichž právě přejížděl počmáraný vlak.

Vypravil jsem se přes historické centrum Fara zpět k místu, kde jsem zaparkoval auto, zaplul na rušnou nákupní ulici plnou obchodů, fast foodů a kaváren a usedl do jedné z nich. Objednal jsem si espresso s mlékem, kterému tady říkali pingo, a čerstvý pomerančový džus a v dlouhé chvíli jsem své nutkání nevydržel a začal listovat deníkem Beatriz, respektive její babičky. Nejdříve jsem si myslel, že je psaný portugalsky, během několika vteřin jsem si však uvědomil, že textu částečně rozumím, španělsky jsem se totiž naučil celkem obstojně. Stránky byly hustě popsány odshora dolů úhledným dívčím písmem. Na první list uvedla majitelka deníku velkými tiskacími písmeny jméno Beatriz Caballo. Příjmení Caballo však téměř provokativně přeškrtla a napsala za něj příjmení Almeida.

3

Beatriz nastoupila do auta, naprosto nepříčetně práskla dveřmi a svou tašku hodila na vedlejší sedadlo. „Vamos!“ poručila mi a já neváhal ani vteřinu. Než jsem odbrzdil, podal jsem jí deník se slovy: „Něco sis tady zapomněla. Snad ses na svých hodinách zabavila i bez toho.“

„Tss,“ frkla a vyškubla mi sešit z ruky. Do chřípí mě uhodila vůně jejího parfému a na ruce mne zalechtaly prameny černých vlnitých vlasů. „Co já se budu rozčilovat… Stejně je to španělsky.“

„Chodil jsem na španělskej gympl,“ převezl jsem ji.

„Měli jsme spoustu hodin španělštiny včetně reálií, navíc loni jsem měl nutkání oprášit si svoje znalosti a začal chodit na kurzy.“

Kupodivu se nerozčílila. Ve zpětném zrcátku jsem zahlédl, jak se odevzdaně boří do sedačky a téměř melancholicky vyhlíží z okna. „Hm, tak sis tedy početl. No a? Nemohlo tě to bavit,“ předpokládala.

„Jak víš, že jsem to četl?“

„Tak četl, nebo ne?!“

Rozhodl jsem se, že budu blafovat: „Proč by mě měl zajímat nějaký deník puberťačky?“

„Co – cože?“ Povedlo se. Beatriz jsem dovedl tam, kde jsem ji chtěl mít. „Puberťačky? Babičce bylo dvaadvacet! Jako mně! Jak můžeš něco takového tvrdit, aniž bys měl třeba jen představu o tom, co prožívala?!“

„Tak co by sis vlastně přála? Vždyť pěníš při představě, že bych do těch čmáranic třeba jen nahlédl.“

„Já ti přikazuji, abys…“ Beatriz se zarazila zrovna ve chvíli, kdy jsem zastavil na červenou. Nemohl jsem to totiž vydržet a propukl jsem v hlasitý smích. Zírala na mě jako smyslů zbavená, černé oči měla vyvalené a dětskou bradičku rozklepanou. Čekal jsem na reakci jako na výbuch sopky a pak se zničehonic na její snědé tváři, na níž tvořily paprsky odpoledního slunce zlatavé ornamenty, objevil náznak úsměvu. Jen náznak. Nic víc.

Ten zvláštní okamžik přerušilo zatroubení auta za námi. Když jsem se opět rozjel, nedalo mi to: „Takže je tvým dědečkem ten Luís, o kterém se tam píše?“ Bavilo mě ji tím škádlit. Možná jsem si dovoloval příliš, ale měl jsem pocit, že mezi mnou a Beatriz vznikla jakási podivná úmluva.

„Você é um idiota!“ vypálila na mě. Povzdychla si natolik hluboce, až se jí podařilo fouknout mi na hlavu trochu horkého vzduchu vonícího mentolem. „Podívej, to je trochu přes čáru, nemyslíš, Tome? Ptát se mě na takové věci.“

Pokrčil jsem rameny. „Asi jo.“

Po zbytek cesty jsme oba mlčeli. Pouze jedinkrát jsem narušil ticho a zeptal se, jestli mám jet do Vilamoury. Beatriz opáčila, že je unavená a že se těší domů.

Když jsme se blížili k São Rafael, uvědomil jsem si, že mě setsakramentsky zajímá, co se s Beatriz, tedy přesněji babičkou mladé Beatriz, stalo. Během chvíle jsem ty myšlenky vyhnal z hlavy, připadal jsem si totiž jako sentimentální blbec.

„Večer jdu do města,“ prohlásila Beatriz, jakmile jsem zastavil před jejím domem. Jak vystupovala z auta, důležitě pohodila hlavou. Přistihl jsem se, že v ní hledám Beatriz z deníku. Nejen podobu, která byla alespoň podle fotky naprosto dokonalá, ale také pocity, gesta, pohyby… Napadlo mě, že i tahle Beatriz možná skrývá nějaký smutek a schovává ho za obrovskou pýchou.

„A v kolik tu mám být?“

„O půlnoci.“

„O půlnoci?“ zděsil jsem se.

„Co se divíš?“ Beatriz popadla tašku a deník a chvíli ho převracela v rukou. „Měla jsem kamarádku, která pocházela ze stejné země jako ty,“ sdělila mi po několika promlčených sekundách.

„Já vím, to už jsi říkala.“

„Kdykoliv tě vidím, vzpomenu si na ni. Vždycky si stěžovala na kluky u vás doma. Že prý jste extrémně nekomunikativní, líní něco prožívat a pohodlní.“

„Proč mi to vykládáš?“

„Ale ty takovej nejsi. Nevím, jestli kecala nebo jestli jsi ojedinělý případ.“

Povzdychl jsem si. „Chceš si povídat,“ došlo mi. „Jsi… sama.“

Okamžitě se celá napružila. Byla moc hezká… Proč jenom musela být zároveň tak protivná? Ovšem jak tak stála před bělostnou vilou Pereirových, obklopenou zelenou trávou a rozkvetlými keři, připomínala nedosažitelnou kalifornskou krásku hispánského původu z knížek a filmů, které jsem měl tak moc rád. Byl jsem si jistý, že kdybych zrovna v ten okamžik stál, mé pevné nohy by se pod návalem náklonnosti – ano, říkejme tomu náklonnost – jistojistě podlomily.

„V tom se tedy zatraceně pleteš, ty chudáčku. Radši budu sama než s tebou,“ zabila Beatriz veškeré mé naděje, že je v ní něco dobrého.

„Chudáčku? Na tohle nemám nervy. Nashle večer.“ Užuž jsem se chystal, že zmizím z jejího dohledu, ovšem ona mě zarazila.

„Počkej, já to tak přece nemyslela,“ zašeptala. Neměla to v hlavě ani trošku v pořádku. I kdybych byl kdovíjak drzý, horší už to s ní být stejně nemohlo.

„Zůstaň se mnou,“ zašeptala a párkrát na mě mrkla.

„Tak to ne, tohle ti nebaštím.“

„Rozmyslela jsem se. Chci jít na pláž. A tvým úkolem je odvézt mě.“

„Takže pojedeme do Vilamoury…“

„Ne, já chci na São Rafael,“ zapištěla jako malá holka a já se rozesmál.

„Mám to tři kroky na ubytování. Můžu se klidně vzdálit a pak se pro tebe vrátit.“

Beatriz začala kňučet: „Nebo si sednout ven k bazénu a počkat, až se připravím. Nikdo není doma.“

Přestože jsem měl nepříjemný pocit, že na mě něco chystá, poslechl jsem a prošel skrz chodbu a obývací pokoj na terasu. Tam jsem se usadil do pohodlného proutěného křesla a díval se na vzdálený oceán. Bylo mi až podezřele příjemně.

Beatriz se ukázala o hodinu později. Já s tím tentokrát skutečně neměl žádný problém, čas mi na tom neuvěřitelném místě ubíhal rychle. Přesto jsem nechápal, co jí může trvat tak dlouho, jestliže bikiny měla pod oblečením celý den.

Objevila se přede mnou jen v plavkách, jejichž vršek byl zářivě žlutý a spodek, prosvítající skrz dlouhou háčkovanou sukni, jasně tyrkysový. Lesklé černé vlasy si nechala rozpuštěné a na oči si narazila sluneční brýle.

„Vamos,“ pobídla mě.

Cesta na pláž trvala autem asi třicet sekund. Zastavil jsem na velkém parkovišti, které obklopovaly vzrostlé palmy. Pokochal jsem se pohledem z výšky na pískovcové skály a světlý písek kontrastující s temným oceánem a azurovou oblohou a následoval Beatriz po strmých dřevěných chodnících dolů k vodě. Počkal jsem, až si vybere ideální místo, a rozhodil si osušku o několik metrů dál tak, abych ji neobtěžoval.

Trhla hlavou a zaprskala jako vzteklý vlčák. „Můžeš mi laskavě vysvětlit, co děláš?“

„Myslel jsem, že nechceš, aby mě s tebou viděli.“

„Teď nechci být sama. Sám jsi to řekl. Co je na tom k nepochopení?“

Otráveně jsem se k ní přisunul, přesto jsem mezi námi nechal mezeru. Ležet na pláži, jako je São Rafael, vedle dívky, jako je Beatriz, mi připadalo jako sen.

Prováděla všemožné úkony. Pročesávala si vlasy, mazala se opalovacím krémem, špulila na mě zadek, dívala se na sebe do malého zrcátka a patlala si na rty nějaký třpytivý nesmysl. Pak se pokoušela uvelebit na osušce tak, aby vypadala co nejlépe. Všiml jsem si, že to tak dělají všechny portugalské dívky jejího věku.

Rozevřel jsem knihu, podložil si hlavu tričkem a pokusil se zabrat do příběhu. Všiml jsem si, že Beatriz na mě zvědavě a zároveň opovržlivě zírá, jako kdyby si nedokázala přiznat, že dychtí po pozornosti. „Tohle je kniha,“ neodpustil jsem si.

„Copak to čteš?“ přešla moji poznámku.

„Raymond Chandler.“ Přikývla, rozhlédla se kolem sebe, zadívala se na klidný Atlantik a očima si přeměřila snad každičký útes a skálu na São Rafael, prozkoumala barvu písku a zabořila do něj pravou nohu.

„Nerozumím tomu. Vím, že máš vysokoškolský titul. Snad ve vaší zemi není tak málo práce jako u nás,“ vzpomněla si náhle.

„Ne, to rozhodně není.“ V první chvíli jsem nevěděl, co jí na to mám odpovědět. „Ve strojírenství je práce dost, stejně tak peněz. Jenže… těch pět let dřiny ve škole mě tak vyčerpalo, že jsem měl pocit, že musím z toho kolotoče vypadnout. Všechno jde podle plánu, všechno do sebe zapadá a já nikdy nevystoupil z komfortní zóny. Jo, cestoval jsem, jezdil na dovolený s rodičema a s holkama… Ale to prostě nestačí. Uvědomil jsem si, že cílevědomost mě pomalu zabíjí, že teď mám poslední možnost udělat něco neobvyklýho, než spadnu tam, kam stejně jednou spadnout musím.“ Odmlčel jsem se. „Co ti to vykládám? A proč vůbec?“

„Ptala jsem se,“ připomněla mi Beatriz. Měl jsem dojem, že se snad nenápadně i usmívá. „To já vystupuju z komfortní zóny celý život. Potřebovala bych v ní naopak chvíli zůstat. Nic se mi nedaří.“ Poprvé jsem v jejím hlase zaslechl jakousi pokoru. Tónem, jakým mluvila, uznávala, že nadělala spoustu chyb.

„Vždyť si žiješ krásně,“ namítl jsem. „Tohle místo je jako ráj, je to vážně americkej sen Evropy. Máš dům, bazén, spoustu bot a hadrů, perfektní rodiče. Na co si můžeš stěžovat, Beatriz?“

„Rodiče, kteří vyžehlí všechny problémy, zahladí stopy po mých malérech, zaplatí, co zničím nebo ztratím, zatahají za nitky, abych mohla zkusit zase další školu, do které stejně časem přestanu chodit, protože se chytím dementní party, kluka nebo se prostě začnu dekovat úplně sama, potloukat se po městě a jenom tak vysedávat v kavárnách a zírat do blba.“

„Tak proč jsi taková? Proč to děláš?“ nevydržel jsem se nezeptat.

„Já nevím, někdy mi přijde, že se mi smůla lepí na paty, že jakmile se rozhodnu zlepšit, stane se nějaká blbost a já jsem zase na začátku. Doufala jsem, že mi to snad pomůže pochopit moje babička.“

„Ta, která si psala deník? Jak? Vždyť je to hovadina.“

„Z tátovy strany vlastně není jasné…“ Beatriz větu nedokončila.

Zvědavost mě přemohla: „Co není jasné?“

„Není jasné, odkud pocházíme. Není jasné, kdo byl jeho otec. Nikdy to neprozradila. A já prostě doufala, že pokud bych na to přišla, pochopila bych, proč se nepodobám nikomu z rodiny. Třeba jsem to, čím byl můj dědeček.“

„Vždyť jsi podobná svojí babičce. Viděl jsem ji na fotce, která vypadla z toho deníku.“

„Ale já nemluvím o vzhledu,“ opravila mě. „Jde o to, že na mě možná její minulost přenesla nějakou kletbu.“

„Na tyhle věci moc nevěřím. Být tebou, vykašlu se na to a nezatěžuju mozek takovýma psychologickýma kravinama.“

Beatriz kopla nohou do písku a vzteky se celá otřásla.

„Co si to vlastně dovoluješ?“ štěkla. Už to byla zase ona.

„Nikdo se tě na nic neptal.“

Chvíli jsem na ni nevěřícně zíral, potom jsem rozhodil rukama, jako kdybych se chtěl bránit, a zaujal jsem vodorovnou polohu. „Tak sorry,“ utrousil jsem. Znovu jsem si otevřel knihu a začal Beatriz ignorovat.

„Ten deník začíná v roce 1946 a končí o rok později,“ pokračovala, jako kdyby se mezitím nic nestalo. „Táta se narodil jen krátce poté.“

Nevydržel jsem být uražený, jeho věk mě totiž zaujal.

„Nevypadá na svůj věk. Hádal jsem mu tak šedesát.“

„Já vím, měli mě s mámou pozdě. Nedařilo se jim mít dítě.“

Svrběl mě jazyk. Nejradši bych poznamenal, že to ledacos vysvětluje, protože Beatriz připomínala rozmazleného jedináčka každým coulem.

„A tys ten deník ještě nedočetla?“ odvážil jsem se zeptat.

„Dostal se mi do rukou už před pár lety. Objevil se v bytě mých příbuzných v Portu. Začala jsem ho číst, ovšem než jsem se stihla prokousat alespoň první třetinou, ztratil se. Před pár dny se zase našel. Myslím, že ho tehdy přede mnou někdo schoval záměrně. Možná ten dotyčný nechtěl, abych věděla, co v něm je.“

Náš rozhovor narušila skupinka asi patnácti mladých lidí, kteří si nahlas pouštěli písničky ve španělštině, při jedné z nich si usmysleli, že zesílí zvuk, vyskočí na nohy a začnou kromě vykřikování a halekání ještě tancovat. „To je Gente de Zona,“ vyhrkla Beatriz a v cuku letu byla pryč. S chutí tancovala společně s ostatními. Těžko říct, jestli ty lidi vůbec znala. Záviděl jsem jim jejich způsob života. Žili venku mezi lidmi bez mobilů a tabletů, v létě trávili většinu času na pláži a starali se jen o to, jestli vypadají dobře. Bylo to tak přirozené. Copak jsme u nás zapomněli žít? Nebo jsme se to nikdy nenaučili? Uvědomil jsem si, jak strašně moc se uzavíráme ve svých domovech a straníme se ostatních. Mrzelo mě, že zrovna tohle mi uniklo, že tohle uniká nám všem. Po pěti letech náročného učení jsem si připadal, jako kdybych vylezl z kobky. Nevím, jestli to byla jen kobka, v níž jsem se učil, nebo kobka, kterou se stávalo prostředí u nás doma.

Pozoroval jsem Beatriz. Smála se, vrtěla zadkem a zatraceně jí to šlo, byla uvolněná a šťastná, jako kdyby se jednalo o jiného člověka. Neměla nic společného s Beatriz, která mnou opovrhovala.

Měl jsem pocit, že některé dívky v její blízkosti si na mě ukazují a chichotají se. Beatriz do jedné z nich strčila, podívala se na mě a přitančila blíž, potom natáhla ruce na znamení, abych se zvedl i já. Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, neblázni, Beatriz.“

Zasmála se. Zasmála se tak upřímně a zvesela a já ji najednou nepoznával. Neznal jsem ji ani předtím, vždyť jsme se poprvé setkali teprve před pár dny a těžko jsem mohl tvrdit, že vím, jaká je.

„Vždyť jsou tam samý Portugalci, já nejsem tak…“

„Pojď, tahle písnička se jmenuje Traidora, musíš jít se mnou,“ nenechala se odbýt a naoko mě vytáhla na nohy. Nechal jsem se. Nešlo o to, že bych se styděl, ale rozhodně jsem se necítil na to šaškovat za bílého dne uprostřed pláže s partou lidí, které vidím prvně v životě, a navíc na hudbu, jaká mi vůbec nic neříká. Na latinskoamerické, španělské nebo snad portugalské songy jsem doopravdy nikdy nebyl. Jenže Beatriz mě svými pohyby přesvědčila, že přesně tohle chci, a já se na několik desítek vteřin zřejmě ocitl v transu. Měl jsem oči jenom pro ni, zapomněl jsem na okolní svět, nechal stud někde za sebou a sledoval jsem, jak tancuje. A zároveň jsem cítil, že mnou zatraceně cloumá a manipuluje. Protáčel jsem ji a pak zase tiskl k sobě. Přišel okamžik, kdy jsem dostal chuť ji v tom horkém portugalském odpoledni políbit, ale nestalo se. Kouzlo pominulo rychleji, než se vůbec objevilo. Vrátil jsem se ke svým věcem jako poražený válečník, lehl si ke knize a dál předstíral, že k ničemu nedošlo. Věděl jsem ale, že jednou se něco stane, a věděl jsem také, že Beatriz bude mojí zhoubou.

4

Beatriz si usmyslela, že je unavená a že má pláže dost, zatímco mně se absolutně nechtělo São Rafael opouštět. Jakožto obyčejný služebníček jsem však nemohl dělat nic jiného než vyslyšet její přání.

Vůz jsem nechal zaparkovaný před vilou a pěšky došel do svého pokoje, kde jsem si uvařil trochu těstovin a najedl se. Aniž bych se obtěžoval se sprchou, vypravil jsem se zpátky na pláž a vrhl se rovnou do oceánu.

Zanedlouho jsem usnul ve stínu skály a nechal se vzbudit až plavčíkem, který mě odtud přišel vyhodit se slovy, že to není bezpečné. Přesunul jsem se blíž k vodě, sedl si do písku a vracel se k úvahám o rozdílech mezi mnou a Beatriz, o tom, jak odlišným způsobem se stavíme k odpovědnosti, práci a obecně k životu. Ani jednu ze škol nedokončila, čekaly ji další přijímačky a nevypadala, že by ji to nějak zvlášť omezovalo v zábavě. Já si naproti tomu vybral poměrně těžký obor a všechno dotáhl do zdárného konce. Studium mě však natolik unavilo, až jsem se z toho sesypal a rozhodl se, že si odpočinu tady v Portugalsku. Paradoxně opět prací.

Hned jak jsem se vrátil z pláže, pustil jsem si klimatizaci a zalehl do postele, abych si trochu zdříml. Dlouho jsem ještě poslouchal veselé portugalské hlasy přicházející od bazénu, čichal jsem vůni grilovaných ryb, které venku před bungalovy připravovaly velké rodiny, a počítal pravidelné výkřiky v pokoji nade mnou.

Můj spánek netrval dlouho. Beatriz mi v půl dvanácté poslala zprávu, že vyráží do města a že potřebuje odvézt. Dal jsem si samozřejmě pořádně načas, protože jsem už věděl, jak to s tím jejím pospícháním vlastně je. Oslnila mě ve stříbrné obtažené sukni a průsvitné bílé blůzce, která kontrastovala s její snědou pletí. Černé oči měla silně nalíčené, vlasy od přírody zvlněné a na jednom ze zkroucených pramenů se jí houpal blýskavý penízek.

Myslel jsem, že bude chtít vyhodit v ulici The Strip, ale nakonec mi poručila, ať zastavím ve Starém městě, respektive v jeho méně malebné části, kde byl nasázen jeden bar vedle druhého.

Ulicemi se valily davy lidí mířících na diskotéky v nezvykle obrovských skupinkách, z klubů se ozývaly letní hity, v některých podnicích dokonce hrála živá hudba a chvílemi se všechny ty zvuky a melodie slévaly do jednoho velkého rachotu.

Když Beatriz s očima plnýma očekávání a naděje vystupovala z vozu, pocítil jsem příšernou závist. Záviděl jsem jí přirozenou a neskrývanou bezstarostnost, záviděl jsem lidem, kolem nichž se prodírala, že dokážou svoje mládí nasávat plnými doušky a vychutnávat si každý okamžik. Já sám jsem sice své mládí stále držel v rukou, ale neuměl jsem ho proměnit ve štěstí. Nebyla to tak docela moje vina. Nevyrostl jsem v jižní Evropě, nezvykl jsem si na odpolední siestu a nerozhodl jsem se nemyslet na budoucnost tak jako Beatriz, jejíž počínání mi správné nepřipadalo. Avšak ve chvíli, kdy jsem viděl tolik šťastných tváří – ne opilých nebo zfetovaných – prostě jen tváří, které nezírají do displeje a alespoň teď v létě doopravdy žijí, všechno do sebe najednou zapadlo. Svět byl na okamžik zase v pořádku. Nemohl jsem si pomoct. Tahle země byla perfektní.

„Co budeš dělat?“ Uvědomil jsem si, že se Beatriz vrátila v jakémsi pudu sebezáchovy. Možná ke mně pocítila lítost.

„Půjdu do postele a budu čekat, až mi napíšeš. Nemá cenu zůstávat ve městě,“ odpověděl jsem jí.

Kousla se do rtu a zahleděla se kamsi do prázdna. „Nechceš… jít taky?“ vysoukala ze sebe s ohromným sebezapřením.

Neudržel jsem kamennou tvář. „Ne, mým úkolem je dovézt tě v pořádku domů. Nemůžu juchat na diskotéce a pít. O taneční hudbě stejně nic nevím.“

„Tuhle jsi mi chtěl z rádia pouštět tu hitovku,“ namítla.

„La Cintura.“

„Kdepak, to bylo kvůli tobě, ale nakonec jsi mi to zakázala. Neposlouchám ty vaše španělsko-portugalský Iglesiase nebo co.“

„Tohle zpíval Alvaro Soler,“ zasmála se a pak se na mě zadívala. „Co je to s tebou?“

„Náš národ to neumí,“ řekl jsem nakonec. „Dřív možná, ale dneska už ne. U nás doma se mladí lidé takhle nescházejí. No jasně, nemáme pláže, ale v hospodách už to taky moc nefunguje. Všichni sedíme u instagramu a žárlíme, že se ostatní mají báječně. Ve skutečnosti nikdo nic neprožívá. Kdo něco vážně prožívá, nemá čas posílat o tom záznamy na sociální sítě. Teenageři zůstávají ve svých pokojích a upíchnou se s prvním člověkem, kterého nabalí. Dokonce i lidi v mém okolí se hromadně berou a dobrovolně si dělají děti už kolem dvacítky.“

Beatriz na mě zírala s otevřenou pusou.

„To je jedno,“ mávl jsem rukou a užuž chtěl nastartovat.

„Proč ti to vykládám?“

„Zvláštní,“ vypadlo z ní. „Moje babička by dala nevím co za to, aby se jí dostalo možnosti volby. A ty říkáš, že lidi kolem tebe se vrhají tam, kde…“

„…kde byla společnost dřív?“ doplnil jsem větu. „Vracejí se zpátky. Nechtějí volit. Asi ještě ve svobodě neumí žít.“

Ruch najednou zmizel. Pár vteřin jsme tam byli jen my dva. „No…“ Beatriz mě rychle navrátila do reality.

„Já volím svobodu.“

Nastartoval jsem a zařadil jedničku, ona pořád ještě stála na chodníku a dívala se za odjíždějícím autem. V jejím pohledu bylo něco zvláštního a já měl náhle špatný pocit z toho, že ji opouštím.

Jakmile jsem přijel zpět na místo svého momentálního ubytování, lehl jsem si do postele a snažil se upadnout do světa snů. Podařilo se mi usnout jen napůl a v polospánku mě potom proháněly podivné noční můry mísící se s realitou. Ocitl jsem se na kraji útesů na portugalském mysu svatého Vincenta, o kterém jsem si přečetl v deníku. Dovedl jsem si ho představit tak živě, jako kdybych tam už někdy byl. Přemýšlel jsem, jestli mám skočit, nebo ne, a zrovna když jsem si to rozmyslel, poryv prudkého větru mě shodil do oceánu. Právě v ten moment jsem se celý zpocený probudil a zjistil, že mi Beatriz dávno poslala zprávu. Bylo pět ráno.

Usnul jsem oblečený, takže stačilo jen vklouznout do pantoflů a utíkat k autu. Foukal poměrně studený vítr a palmy v jeho poryvech šuměly, jako by se schylovalo k bouři. Portugalská noc mi připomněla, že Algarve prostě není Středomoří a že v těchto končinách Evropy vládne Atlantik. V tričku s krátkým rukávem a šortkách jsem se třásl zimou. Chlad prostoupil moje tělo dokonce už uvnitř bungalovu, který neudržel ani trochu tepla. Takhle byla ovšem postavena většina portugalských domů.

V centru Albufeiry noční život ještě zdaleka nekončil. V ulicích se stále pohybovalo velké množství rozjívených lidí, mezi nimiž jsem hledal Beatriz. Marně. Po několika minutách mého utrpení napsala, ať ji přijdu vyzvednout na diskotéku, na které toho večera začínala. Vkročil jsem tedy do menšího dvoupatrového klubu plného mladých lidí. Těm zima rozhodně nebyla. Vlnili se v rytmu portugalské verze Despacita, letního hitu, který mi už doslova lezl na mozek, trhal uši a drásal nervy natolik, že bych si nejradši prorazil rukou hlavu a za pomocí nehtů hit vydloubl ze svých mozkových závitů. Připadalo mi, že Despacito vyšlo už před stovkou let a že se zařadilo k letním písničkám, které byly kdysi po několik letních týdnů tak prudce populární, až začalo být jednoho krásného dne trapné je poslouchat. Beatriz se však nesvíjela na dolním ani horním parketu. Seděla u stolu a celá zelená svírala kýbl od nějakého obřího skupinového drinku, který zřejmě využila jako mísu na zvracení. Ze stříbrné nádoby ještě trčela dlouhá barevná brčka a kusy nakrájeného ovoce. „Kristapána,“ povzdechl jsem si a ona vzhlédla. Vypadala jako smrt. Stíny měla rozmazané po bledém obličeji, rty okoralé, vlasy rozcuchané a drobnou bradu špinavou od zvratků. „Tak na tohle já nemám.“

Horko těžko se vyškrábala od stolu a malátně popadla kabelku. Nebyl to zrovna nejlákavější pohled, když se potácela ode zdi ke zdi. Prodírali jsme se davem a cestou k východu ke mně přitančily dvě dívky. „Cristiano!“ křičela mi jedna z nich do ucha a smála se na celé kolo.

Venku před klubem hodila Beatriz znovu šavli a pozvracela si u toho boty, já sám uskočil jen tak tak. Pomohl jsem jí usadit se do auta, dal jí do ruky pytlík, který jsem vyštrachal v kufru a otevřel na ni okno. V průběhu jízdy ani nedutala a já si lámal hlavu s tím, jestli vyburcovat Pereirovy nebo to raději zařídit nějak jinak. Poté, co jsem zastavil před jejich vilou, jsem chvíli zvažoval všechny možnosti, ale pak přerušilo proud mých myšlenek hlasité chrápání. Nenapadlo mě nic lepšího než ji nechat na zadním sedadle, vypnout motor a taky to zalomit.

O dvě hodiny později mě vzbudil zápach alkoholických výparů, trocha zlatorůžového slunečního svitu a samozřejmě také Beatriz, která mi stiskla rameno. „Co to má znamenat?!“ prskla na mě anglicky a okamžitě se chytila za hlavu. Vypadala příšerně.

Pár vteřin mi trvalo, než jsem se vzpamatoval a uvědomil si, čí jsem. „Nevím, jestli bys vylezla schody, kdybych tě pustil domů, a nechtěl jsem zalarmovat celý dům.“

Zmateně si promnula oči, a čerstvě si tak rozmazala zbytky líčidel. „Que – que…?“ blekotala.

Celý rozlámaný jsem vystoupil, otevřel Beatriz dveře a za loket ji vytáhl ven na vratké nohy. Ve stejný okamžik se před vchodem objevila její matka, která se při pohledu na dceru zhrozila. Nevypadala však překvapeně. Jakmile si uvědomila moji přítomnost, v obličeji celá zrudla studem. Potom na Beatriz něco zaječela, ta ovšem nebyla schopná odpovědět. Senhora Pereira vyškubla dceři z ruky kabelku a začala ji prohledávat, potom vlezla do auta a ponořila se do jeho útrob.

„Hledáte něco? Můžu nějak pomoct?“ nabídl jsem se opatrně.

„Ano, hledám klíče, které Beatriz samozřejmě nemá.“ Narovnala se a poškrábala se na hlavě. „To je marnost. Prosím, raději běžte spát. Děkuji, že jste ji přivezl.“

Poslechl jsem. Nemusela mi říkat dvakrát, abych si šel lehnout, jenže usnout jsem nedokázal. Částečně za to mohly mé myšlenky a částečně také hudba, která se ozývala z pokoje nade mnou společně s pravidelnými nárazy a vzdechy. Snažil jsem se soustředit na písničku All of Me, nikoliv na to druhé. To, co zpíval John Legend, mi připomínalo nejen Beatriz, ale zkrátka celé Portugalsko.

Všechno ve mně miluje všechno v tobě, všechny tvé křivky i hrany, všechny dokonalé nedostatky… Bože, taková trapná sračka. Doopravdy jsem se potřeboval vyspat.

5

Následujícího večera jsem se po příjemném dni stráveném na pláži Dos Pescadores přímo v centru Albufeiry opět rozplácl v měkké posteli jako mrtvola a jal se nepřítomně zírat do stropu. Za skleněnými dveřmi na terasu šuměly palmy a oleandrové keře a já poslouchal vítr a tu a tam zkontroloval, jestli na silnici vedoucí k pláži São Rafael už leží tma. Setmělo se podivuhodně rychle, čas najednou ztrácel význam. V Portugalsku obecně nehrál žádnou roli a s Beatriz Pereirou už vůbec ne.

Snažil jsem se na tu rozmazlenou holku nemyslet. Byl to nafoukaný snob, který na rozdíl ode mě absolutně netušil, jaké to je intenzivně studovat a k tomu ještě chodit do práce. Rodiče mě ve studiu těžké školy nikdy nepodporovali, protože jsem chtěl dělat strojařinu a ne doktořinu, jak bylo v naší rodině zvykem.

Tady v Portugalsku byl život opravdu jednoduchý. Dělal jsem šoféra, dostal zaplaceno, chodil jsem spát a jedl jsem. Stačily mi koupací kraťasy, triko a pantofle. Chtěl jsem být prostě sám, ve skutečnosti jsem ovšem sám nikdy nezůstal, protože i ve chvílích, kdy se mnou Beatriz nebyla, jsem ji měl v hlavě. To, po čem jsem toužil, se však nemohlo nikdy stát, protože mě nenáviděla a já nenáviděl ji.

A navíc jsem se měl ženit. Sice se mi do toho zrovna moc nechtělo, ale už jsme se tak jednou domluvili. Už jsme měli plné zuby toho, jak do nás všichni hustí. Ten tlak byl příšerný a nejspíš nám připadalo mnohem příjemnější uspokojit rodiče i kamarády, kteří podlehli davové svatební psychóze posledních dvou nebo tří let.

Přibližně týden poté, co jsme se zasnoubili, mi má snoubenka ze dne na den oznámila, že někam odjíždí, že si potřebuje srovnat myšlenky a že to musí udělat beze mě. Neptal jsem se, kam nebo za kým má namířeno. Byl jsem už ubytovaný v Albufeiře, když mi ráčila napsat, že nakonec skončila v Barceloně u nějaké staré kamarádky. Každopádně já sám se díky ní rozhodl udělat to, o čem jsem snil už celou věčnost. Vypadnout od všeho pryč. Sám. Cítili jsme se nejspíš úplně stejně pod psa a ona mě k tomu nakonec popostrčila.

Co jsme se oba ocitli v zahraničí, jednou za pár dní jsme si napsali, ale víc ani ťuk. Několikrát jsem se ji pokusil zastihnout, jenomže nezvedala telefon a nevolala zpátky. Měli jsme se rádi. Vzít se, ukončit jednou provždy naše mládí bylo naším osudem. Všichni to chtěli a stejně by k tomu dříve či později muselo dojít.

Jenže najednou se objevila Beatriz, která nehleděla na zítřek a žila ze dne na den. Byla samozřejmě extrémním příkladem, ovšem jak se tak zdálo, i její kamarádky vedly mnohem bezstarostnější život, než na jaký jsem byl zvyklý. U nás doma jako kdyby všichni usínali, zatímco tady se probouzeli, přestože vstávali tak strašně pozdě. Takové bylo Portugalsko. Takhle jsem si ho navždycky zapamatoval.

Beatriz proklela můj život. Od okamžiku, kdy jsem ji poprvé spatřil, jsem to věděl. Trávil jsem spoustu času v blízkosti nejkrásnější Portugalky v Algarve, tím jsem si byl naprosto jistý. Chvílemi jsem měl dojem, že její jedinou předností je vzhled a že to rozhodně není dobrý člověk. Když pominu, že mi vyhrožovala a chovala se ke mně jako k póvlu, beze sporu působila dojmem, že myslí jenom na sebe, že je nezodpovědná, rozmazlená a laxní. Vůbec nic ji nezajímalo. Pořád měla na všechno dost času i peněz a domnívala se, že vzdělání ani práci nepotřebuje, že rodiče budou celý život napravovat její chyby.

Několik dní po sobě se však dokázala chovat vcelku spořádaně. Cestou na doučování mi nedávala žádná ultimáta. Pokaždé se nechala dovézt na místo určení, přestože se celou cestu tvářila jako boží umučení. Na očích si nechávala tmavé brýle a neustále si prohlížela nalakované nehty, do toho mi nadávala kvůli tomu, že jsem vypnul nebo nezapnul hudbu, že jsem vypnul nebo nezapnul klimatizaci, že jsem zavřel nebo otevřel okénka, že je jí zima nebo horko, že všichni její přátelé si užívají na pláži, zatímco ona se otravuje, že jsem bídák a budižkničemu. A to jsem ani polovině věcí nerozuměl, protože průběžně přecházela do portugalštiny, a přestože jsem ovládal španělštinu, na portugalské nadávky to zdaleka nestačilo. Ve Faru jsem se dost často nudil. Ačkoliv jsem zkoušel všechny možné kavárny a hospody, ospalé historické centrum jsem procházel pořád donekonečna, chodil jsem se dívat na laguny a mokřiny v přístavu, na počmárané vlaky, které tudy projížděly, dával jsem si kávu a čerstvý džus z algarvských pomerančů, při popíjení četl knihy a poslouchal hudbu, chvíle mi už tu a tam byla příliš dlouhá. Faro se mi sice líbilo, ovšem k srdci mi mnohem víc přirostla Vilamoura a Albufeira a raději bych své dny trávil tam.

Beatriz s sebou neustále tahala babiččin deník. Byla vyšinutá, jestliže si myslela, že tohle vyřeší všechny její problémy. Nevím, kolik času věnovala jeho čtení, zřejmě jí to dělalo problémy a prokousávala se jím pořád dokola. Já sám jsem stihl za tu krátkou dobu, co jsem ho měl v ruce, přelouskat jen pár stránek. Byly to zápisky dívky, která nosila stejné jméno jako ona. Ne z vlastní vůle se provdala za nějakého Luíse, strážce majáku na místě jménem Sagres. Nic zvláštního.

Má zvědavost mě děsila. Z těch několika stránek jsem získal pocit, že Beatriz, tedy babičku Beatriz, znám. Skoro jako kdybych s ní kdysi dávno mluvil, vídal ji každý den a pozoroval její smutek. Představoval jsem si ji jako tu dnešní Beatriz, ovšem mnohem skromnější a pokornější. Doufal jsem, že mi Beatriz, respektive současná Beatriz, už nebude dělat problémy. Začínal jsem věřit tomu, že se poučila. Jednoho dopoledne mi cestou do Fara přikázala, abych to otočil a rozjel se raději na opačnou stranu. „Co zase máš?“ zeptal jsem se.

„Do toho ti vůbec nic není. Mlč a dělej, co říkám.“

„Ale já…“

„Nemusím ti vůbec nic vysvětlovat. Zasloužím si snad trochu odpočinku.“

Nehádal jsem se s ní. Měla doopravdy špatnou náladu a věděl jsem, že dalším krokem bude dost možná vydírání. Nakonec mi do jejích životních rozhodnutí nic nebylo. Vyhověl jsem jí a při nejbližší příležitosti obrátil vůz.

„Mohla bys mi alespoň říct, kam jedeme? Nechci ti radit, ale předpokládám, že řidič by takový věci prostě vědět měl.“

„Jedeme na konec světa,“ odsekla.

„Aha, díky za objasnění, zadám si to do GPS.“

„Myslím to vážně. Je to konec světa. Nic jihozápadnějšího už v Portugalsku není. Dokonce ani v Evropě.“

Kdybych nečetl deník její babičky, myslel bych si, že Beatriz upadla rovnou na hlavu. Díky zápiskům mi ovšem došlo, že má na mysli mys svatého Vincenta, místo, kde její stejnojmenná předkyně kdysi žila ne tak docela z vlastní vůle.

„To je ale strašně daleko,“ namítl jsem.

„Já se snad zblázním,“ zapištěla. „Tome, kdy už si konečně uvědomíš, že tady o ničem nerozhoduješ!“

Jak jsme postupovali na západ, krajina byla čím dál tím více ošlehaná a zpustlá. Úrodnou půdu vystřídala kamenitá zem, stromy postupně mizely, sněhově bílých vilek, jejichž střechy zdobily malé komínky připomínající minarety, postupně ubývalo a sadů a zelených zahrádek kolem nich zrovna tak. Takhle byla místní krajina popsaná i v deníku. Babička Beatriz měla ve všem pravdu. Kdo putuje sluncem zalitým Algarve a skončí tady, musí zákonitě předpokládat, že dál už není absolutně nic.

„Hele, vede tam vůbec nějaká silnice?“ strachoval jsem se.

„Ne, dál budeme muset na oslíku… No jasně že tady máme silnici!“ nezklamala mě senhorita.

Minuli jsme ceduli s nápisem Sagres a překročili hranici městečka, které nemělo se zbytkem Algarve téměř nic společného. Domky byly mnohem skromnější. Jednalo se o jednopatrové bílé chaloupky, v nichž velmi často sídlily surfařské školy nebo prodejny. Městečko mě naprosto okouzlilo, přesto jsem si dával zatracený pozor, co říkám. Nechtělo se mi sdílet své nadšení s tou příšernou negativistkou, přesto jsem promluvit prostě musel: „Tak kde mám zastavit?“

Table of Contents

Prolog

Léto 2021 Tom

1

2

3

4

5

Podzim 2017 Madalena

Léto 2013 Ines

Jaro a léto 2018 Madalena

1946–1947 Beatriz

Léto 2021 Madalena