Kristýna Trpková 

Rozsudek smrti 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Kristýna Trpková, 2021 

Obálka © Ivana Dudková, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0123-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-0124-1 (mobi)

Pro Helenu 

Román Rozsudek smrti je zcela fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami či událostmi je pouze náhodná.

1 

Jakmile se pokusil vstát, obličej se mu zkřivil bolestí.

Bylo pondělí ráno a Robert Herman se rozhodl vylézt z postele ještě před zazvoněním budíku. Dospěl k závěru, že zůstat ležet o půl hodiny déle by ho vzhledem k tomu, že většinu noci strávil vzhůru kvůli bolavé noze, už stejně nezachránilo.

Proklatej kotník, pomyslel si.

Jako každou neděli se i včera večer vracel ze své oblíbené hospody The Raven. Přestože podnik stál jen 500 metrů od domu, ve kterém měl Herman vlastní byt, déšť, čtyři piva a svižnější chůze po mokrém chodníku bohatě stačily k tomu, aby si na kluzkém povrchu vymkl pravý kotník. Teď seděl na posteli a zkoumal následky svého uklouznutí. Kotník od večera změnil barvu na modrofialovou a otekl. Na dotek byl bolestivý, avšak nezdálo se, že by to bylo vážné. Natržené vazy už v minulosti zažil. Zhodnotil, že tentokrát se obejde bez doktorů a vystačí si s fixačním obvazem a léky na bolest, případně se dobelhá do lékárny pro protizánětlivou mast.

Pokusil se zvednout a nohou mu projela ostrá bolest.

Na okamžik ho napadlo, že by si mohl vzít na jeden den volno.

Jako soukromý detektiv na volné noze by si to mohl dovolit – obzvlášť teď, když se mu daří a netrpí nedostatkem klientů. Nicméně ten nápad prakticky hned zavrhl.

I když měl svůj skromný byteček rád, při představě nekonečně dlouhého a nudného dne, který by ho mezi těmi čtyřmi stěnami čekal, mu na těle začaly vyskakovat osypky.

Nakonec tedy vstal a po levé noze doskákal do koupelny pro lékárničku, aby si zranění ošetřil. Ve chvílích, jako je tahle, byl rád, že má tak malý byt – jen jeden pokoj a koupelnu se záchodem.

Dříve k bytu patřil ještě obývák, ten však Herman po nějakém čase prozíravě zrušil a zřídil si v něm kancelář. Byly časy, kdy si prostory ke své práci pronajímal a denně dojížděl třeba i tři čtvrtě hodiny, ovšem to pro něj bylo z dlouhodobého hlediska neudržitelné. Takové počínání se mu nevyplácelo časově ani finančně.

A tak po vzoru své dobré přítelkyně Sofie, která bydlela jen o dvě patra níž, živila se jako psycholožka a též měla v bytě zřízenou pracovnu, obětoval obývák a přizpůsobil se tak nepříznivým pražským podmínkám.

Stejně žil poslední roky sám, vážný vztah měl naposledy na vysoké, takže co jiného by dělal s takhle velkým bytem?

Když měl nohu zavázanou, hodil do sebe dva prášky na bolest a pustil se do ranní hygieny. Oblékl si černé kalhoty, triko a šedý svetr s vínovými proužky. Mezitím se mu podařilo nohu částečně rozhýbat, takže oblékání mu šlo o dost lépe, než původně očekával. Dokonce se zvládl dostat i do bot. Těsně před odchodem ještě v rychlosti nakoukl do zrcadla, rukou si ledabyle prohrábl nakrátko střižené černé vlasy a byl připraven vyrazit.

Otevřel dveře jednopokojového bytu a rázem se ocitl ve své soukromé detektivní kanceláři.

Takhle se mu to líbí. Žádné vyhozené peníze za předražené nájmy, žádné zbytečné dojíždění. Spousta ušetřeného času. Čas byl sice v jeho práci důležitější než cokoli jiného, ale právě díky ušetřeným penězům si nyní mohl dovolit přijmout někoho na výpomoc.

Nicméně…

Bylo deset minut po osmé, téměř čtvrt hodiny od začátku pracovní doby, a kancelář byla prázdná. Jeho pomocná síla tu nebyla. Už zase.

Herman za poslední rok vystřídal celkem pět asistentek, ale žádná u něj nevydržela ani do konce zkušební doby. Nejdříve si myslel, že je chyba u něj a neustále přemýšlel, co dělá špatně.

Mohl by být problém se mzdou?

Ale vždyť na soukromé očko platí velmi štědře… Nebo je snad kamenem úrazu pracovní doba?

Avšak ani na ní neshledal nic špatného. Jednalo se o méně než 40 hodin týdně s tím, že víkendy byly vždy volné.

Časem zjistil, že si se všemi potenciálními příčinami láme hlavu úplně zbytečně. Jakmile si ve svých dvaatřiceti letech sundal růžové brýle, skrze které ještě pořád nahlížel na dnešní společnost, velice rychle dospěl k závěru, že hledání spolehlivých zaměstnanců je v současnosti stejný problém, jako když chcete najít v Praze rozumné bydlení. Lidé dnes mají dost zkreslené představy. Rádi by dostávali za málo práce hodně peněz. Zlenivěli a nejradši by měli vše, co si zamanou, pokud možno hned. Pracovní morálka žádná.

Brzy pochopil, že ani poslední slečna, kterou přijal před dvěma měsíci, nebude výjimkou. Andrea na pohovoru působila celkem normálně, byla slušná; což už dnes ani zdaleka není samozřejmostí; a dokonce mluvila spisovně. Přišla oblečená v bílé halence a sukni pod kolena, zrzavé vlasy sepnuté v drdolu, na špičce nosu posazené brýle. Na Hermana působila dojmem slušné studentky, která by si při škole ráda něco přivydělala.

Nicméně tahle jeho představa se rozplynula přibližně dva týdny poté, co nastoupila. Se spisovným vyjadřováním se přestala namáhat hned první den, s dress codem vhodným do kanceláře to vzdala po týdnu. Chodila v potrhaných džínsech a vyzývavých tílkách nad pupík. Dokonce ani její brýle nebyly pravé. (Proboha, co je to dnes za móresy, že lidi mají nutkavou potřebu nosit brýle, i když vidí dobře?!) Kávu a čaj pro klienty nachystala dvakrát. Svůj pracovní stůl využívala primárně k lakování nehtů – i na nohou – a telefonáty vyřizoval výhradně Herman, jelikož jeho asistentka evidentně chodila do práce hlavně proto, aby řešila své soukromé záležitosti z jeho pevné linky.

A teď k tomu všemu přibyly i pozdní příchody. Nebyl by schopen spočítat, kolikrát ho přepadla neodolatelná chuť vyrazit s ní dveře. Ale za prvé ho už nebavilo shánět nové lidi pořád dokola, a za druhé ho ještě víc otravovaly administrativní úkony a vyřizování faktur pro klienty, které měla Andrea i přes svou laxnost vždy včas hotové a v pořádku. Aniž by to věděla, byla to právě Hermanova nechuť k těmto činnostem, která jí u něj i nadále zajišťovala pracovní místo.

Rozhlédl se po kanceláři, jako by snad čekal, že se Andrea odněkud vynoří. To se samozřejmě nestalo. Rezignovaně zakroutil hlavou a na zdravé noze odskákal ke kuchyňské lince, aby si přichystal kafe.

Kuchyň pořizoval hned, jak se nastěhoval. Bohatě mu stačilo to nejmenší provedení, v barvě dub sonoma. I přesto, že ho tehdy stála jen pár šupů, vypadala hezky a moderně. Sloužila primárně pro jeho potřeby a občas pro klienty, kteří si chtěli dát něco k pití. Pořídil i malou ledničku s mikrovlnkou, aby on nebo jeho zaměstnankyně měli možnost obědvat přímo v pracovně.

V kanceláři mimo jiné byly ve stejném odstínu dva velké pracovní stoly se dvěma počítači a tiskárnou. Andrea seděla vedle kuchyňky, zatímco Herman sídlil na druhém konci místnosti. V rohu nalevo od něj byly dveře, za nimiž se nacházela toaleta. U vchodu do pracovny, přímo naproti Andree, pak byla umístěna menší šedá pohovka, aby si případní další zákazníci měli kam sednout, než na ně přijde řada. Vedle ní stál věšák a nad vstupními dveřmi tikaly zelené nástěnné hodiny.

Dveře se znenadání otevřely a do místnosti vtrhla rudovlasá vlna tsunami v sepraných džínách a kostkované košili, s kelímkem kávy v ruce. Člověk nemusel být detektiv, aby mu došlo, že právě onen kelímek byl příčinou jejího zdržení.

„Dobrej, už jdu zase pozdě, co?“ vypravila ze sebe rozesmátá Andrea a zamířila ke svému pracovnímu místu.

„No…,“ řekl Herman a ke svému překvapení zjistil, že už ani nemá potřebu její další pozdní příchod komentovat.

„Dneska je tam brutální kláda, jestli půjdete zas na vandr, oblečte se líp než já, haha,“ smála se sama sobě. Jako by bylo něco vtipného na tom, že si na začátku dubna vyšla jen v košili.

Její pokus o vtip přešel bez komentáře. Místo toho jí zadal úkoly na ráno, přičemž doufal, že alespoň polovinu z nich do oběda splní.

Andrea si vzala papír a tužku a postupně si zapisovala jednotlivé body, které jí diktoval.

„Hlavně nezapomeňte, prosím, panu Šrajerovi vystavit fakturu.“

„Panu Šrajerovi? To je tamten, ten, jak se ukázalo, že ho podvádí žena?“

„Jo, to je pan Šrajer.“

„Ježíš, chudáček, jak to vzal? Musel z toho bejt v háji, co?“

Mezi Andreiny další slabiny mimo jiné patřilo i to, že jí nic neříkala slova jako takt a diskrétnost.

„Přitom takovej pěknej chlap to je,“ pokračovala. „Koho by to napadlo, co?“

Herman její myšlenkové pochody nekomentoval. Už proto, že mu nepřišlo úplně vhodné, aby posuzoval vzhled jiného muže. Namísto toho se její vyzvídání pokoušel prokládat zadáváním úkolů, což nebylo vůbec snadné.

Z jejich konverzací by měli udělat národní sport, pomyslel si trpce. „V kolik dnes čekáme prvního klienta?“ zeptal se.

„Za hodinu a půl by se měla zastavit paní Taube.“

„Dobře, než dorazí, hoďte mi na stůl její složku se vším, co se nám do dnešního dne podařilo zjistit. Díky.“

„Jasan,“ laškovně na něj mrkla a na papírek si dopsala poslední požadavek svého nadřízeného.

Každý pak mlčky popíjel svou kávu. Andrein nápoj z kavárny byl rozhodně poctivější a chutnější než Hermanova instantní břečka. Při tom pomyšlení mu poslední doušek zhořkl na jazyku.

„Andreo?“ oslovil ji jménem, aby se ujistil, že ho vnímá.

„Ano, prosim?“

„Když už jste nadhodila ty moje vandry, musím si skočit do lékárny, dokud tu nikdo není. Včera jsem si vymkl kotník.“

„Já si říkala, že chodíte nějak divně. To je nemilý. Musíte dávat větší pozor!“ Sehnula se pod stůl, aby zapnula počítač.

Herman odložil prázdný hrníček do dřezu a dobelhal se k věšáku pro svůj černý kabát, přičemž Andrea na jeho kulhání nijak nereagovala. Oblékl se, a než vyšel ven, naposledy se mezi dveřmi otočil na asistentku, která momentálně věnovala veškerou pozornost svému odrazu ve vypnutém monitoru.

Ani náhodou nečekal, že by se mu sama od sebe nabídla a do lékárny doběhla místo něj. Nejspíš se jen potřeboval ještě jednou na vlastní oči přesvědčit, že se mu ta holka jenom nezdá.

Zbaven všech iluzí vyšel ze dveří.

Ačkoliv si své skromné obydlí nemohl vynachválit, jednu nevýhodu by tu přece jen našel – v domě chyběl výtah. I se zdravou nohou měl co dělat, když se musel několikrát za den škrábat do třetího patra. Se sportováním to nikdy nijak nepřeháněl, takže jeho fyzička byla bídná. Bohatě mu stačilo sledování lidí a tyhle debilní schody. Každopádně všichni jeho sousedé, až na Sofii, byli už zasloužilí důchodci a nutno říct, že i přes své detektivní nadání Herman dodnes nepřišel na to, jak je možné, že s nimi každodenní zdolávání nekonečných schodů ještě neseklo. Jestli se i on někdy dočká důchodu, určitě si na stará kolena najde bydlení, které nebude připomínat ferraty.

„Ale, ale, Sherlocku!“ ozvalo se zezdola, když se mu konečně podařilo doskákat do prvního patra. Byla to Sofie. Stála u dveří od svého bytu a zrovna se chystala ven na cigaretu. Podle ní nebyl hlavním nedostatkem domu chybějící výtah – vzhledem k faktu, že bydlela úplně dole –, nýbrž absence balkonů.

„Neříkej, že jsi zase dostal vejprask. Já myslela, že po tom posledním incidentu už se budeš krýt líp,“ okomentovala jeho komické hopsání. Vypadala pobaveně, ale zároveň se jí ve tváři zračila upřímná starost o dlouholetého přítele.

Při jednom z posledních případů Hermanovi selhalo krytí a muž, kterého měl pro jednoho z klientů sledovat, ho odhalil. Na svého pronásledovatele si počkal za rohem na konci ulice, a když se k němu Herman přiblížil, uštědřil mu pořádnou ránu do obličeje. Ten chlápek byl opilý a on jako detektiv celou situaci špatně vyhodnotil, když se domníval, že sledovat člověka omámeného alkoholem bude snazší než za normálních okolností.

Celý incident však nakonec přešel. Dostal, co si zasloužil.

Monokl pod okem a nateklou tvář bral jako spravedlivý trest za svou lehkomyslnost a vzal si z toho ponaučení pro příště.

„Nebudeš tomu věřit, Sof, ale tohle se mi povedlo bez cizí pomoci.“

„Cos dělal, prosím tě?“

„Nic zvláštního, jen jsem uklouzl na chodníku.“

„Aha. Předpokládám, že ten chodník byl politej pivem,“ usmála se a změřila si ho pohledem.

„Vtipný,“ utrousil a úsměv jí opětoval.

„Máš namířeno ven, aby sis to zopakoval?“

„Ne, potřebuju do lékárny, abych si to měl čím mazat.“

„Proč jsi nepoprosil slečnu Pupíkovou, aby ti tam zašla?“

Sofie se bavila tím, že každé z jeho pracovnic vždy vymyslela nějakou vtipnou přezdívku. Posledním dvěma říkala Fiona a Šebestová.

Fiona svým vzhledem připomínala Shrekovu životní lásku, a ještě ke všemu preferovala oblečení v nevkusné zelené barvě. Šebestová měla dlouhé vlasy po zadek a ve vlasech nosila obrovské mašle, které prý byly zase v módě, a sám Herman musel uznat, že pokaždé, když v práci zvedala telefon, skutečně vypadala jako kreslená postavička hovořící do kouzelného sluchátka.

„Protože u Pupíkový nikdy nemáš záruku, že to, co jí řekneš, skutečně udělá. Bude jistější, když si tam dojdu sám.“

„Tak pojď se mnou, já si zakouřím a pak tě doprovodím, hm?“

„Dík, to budeš hodná.“ I když by ji o pomoc sám od sebe nepoprosil, byl potěšen, že dosud nevymřeli lidé, kterým nevadilo občas udělat něco pro druhé.

Sofie mu podržela dveře, aby mohl bez problémů vyjít na ulici. Venku svítilo slunce, ale pořád bylo docela chladno. Andrea měla pravdu. I když bylo jaro v plném proudu, byl vděčný za svůj teplý kabát.

Jeho kamarádka si zapálila cigaretu a sedla si na lavičku stojící před domem hned u vchodu. Zraněný Herman zaujal místo vedle ní.

Sofie se to ráno také rozhodla pro kabát. Vzala si svůj oblíbený kousek v béžové barvě, k němu úzké modré džegíny a černé boty na podpatku. Světlé blond vlasy spletené do francouzského copu se jí na slunci krásně leskly. Jako vždy vypadala skvěle. I po třicítce z ní vyzařovala neskutečná energie, měla jiskru. Krásná symetrická tvář a dokonalá pleť, na které se doteď neprojevily žádné známky jejího nepříliš zdravého zlozvyku. Byla opravdu kočka a moc dobře to o sobě věděla. Uměla se nosit a kamkoli přišla, muži se po ní otáčeli. Ovšem i přes její přitažlivost byli s Hermanem vždy jen přátelé. Seznámili se v době studií za poměrně smutných okolností, po čase se sblížili a od té doby spolu za jakékoli situace zůstávali v kontaktu. Sofie pro něj byla jako sestra, sourozenec, kterého nikdy neměl, a nutno podotknout, že s přáteli to měl dost podobně – ty opravdu dobré by spočítal na prstech jedné ruky.

„Je u tebe ještě něco novýho, kromě kulhavky?“ zeptala se a vyfoukla cigaretový kouř.

„Ani ne. Vše při starým. Lidi se buď podváděj, nebo se na sebe snaží vyšťourat nějakou špínu. Nebo se snaží hledat špínu na ty, co už na ně nějakou špínu našli.“

„Jiný už to asi nebude, Sherlocku.“

„To mi je jasný, ale víš jak. Uvítal bych nějakou změnu. Je to pořád dokola to samý. Nevěry, rozvody, čachry s prachama. Kdyby ti lidi měli aspoň představivost a byli trochu kreativnější, abych se při vyšetřování tolik nenudil,“ řekl a protáhl si obvázanou nohu.

„To chápu. Zkus to brát pozitivně. Kdyby nebyli takoví, jaký jsou, byl bys bez práce. A já bych ti už nemohla říkat Sherlock Holmes, ale jen Homeless,“ zavtipkovala a oba se rozesmáli.

„Nemusíš mít strach. Myslím, že jestli je v týhle zemi někdo, kdo má práci na dalších dvacet let jistou, jsme to my dva,“ ušklíbl se.

„Tak ty určitě, u sebe bych si tak jistá nebyla. Je to čím dál horší. Psychologa by dnes potřeboval téměř každej, nicméně potíž je v tom, že jakmile ke mně lidi přijdou a zjistí, že si každý sezení musí zaplatit, spousta z nich bere nohy na ramena a mažou radši k psychiatrovi – ti jsou totiž na rozdíl ode mě zadarmo,“ zakroutila hlavou a dlouze potáhla z cigarety. Sofie Fillová byla jedna z nejlepších psycholožek v Praze. Vycházely s ní články v novinách, dávala rozhovory do rádií, a dokonce se občas objevila i v televizi. Ovšem její práce nebyla žádný med, a i když ji milovala nade všechno na světě, dost často si na ni stěžovala.

„To je dneska byznys, Sof. Musela by ses přeorientovat na psychiatrii a začít předepisovat pilule, pokud chceš, aby tě někdo dotoval.“

„Bohužel. K tomu se nesnížím. Já vystudovala psychologii proto, abych pomáhala lidem a učila je problémy řešit, čelit jim. Nikoliv proto, abych dělala kšefty farmaceutickýmu průmyslu.“

Dokouřila, ohnula se, típla cigaretu o chodník a hodila ji do odpadkového koše u lavičky. „Ne. To si radši budu do konce života stěžovat tobě.“

„OK, kam chceš posílat účty za sezení?“ šibalsky na ni mrknul a ona se na něj smířlivě usmála.

Chvíli pak jen seděli a mlčky pozorovali dění na ulici. Bylo zde rušno jako obvykle. Lidé se míjeli na chodníku, někteří spěchali do zaměstnání, jiní do škol. Pohybovali se svižnou chůzí a Herman se divil, že se s obličeji nalepenými na telefonu jeden druhému stíhají vyhýbat.

Jejich dům stál v Chopinově ulici, která se nacházela v Praze na Vinohradech. Byla pojmenována po světoznámém polském hudebním skladateli Fryderyku Chopinovi. Hemžilo se to tu kavárnami a malými obchůdky. The Raven byla jedinou ucházející hospůdkou v okolí. Herman do ní chodil nejen na pivo, ale i na jídlo, a i když si ji nemohl vynachválit, ani zdaleka nebyla na téhle ulici to hlavní, co ho přesvědčilo, aby se sem přestěhoval. To nejlepší na Chopinovce totiž bylo, že v ní v rámci pražských možností panovalo ticho a klid.

Naproti řadě domů, mezi kterými byl i ten jejich, se totiž rozprostíraly Riegrovy sady. Právě ony dokázaly ulici ulevit od rušivých elementů. Nebýt jejich existence, nejspíš by se tu vybudovaly další hlučné podniky, bary a taneční kluby. Obyvatelům ulice navíc nabízely příjemný výhled. Pohled na městský park byl pro Hermana daleko lepší, než kdyby si měl čumět do oken s nějakým pupkatým dědulou v kostkovaných trenýrkách.

Měl neskutečné štěstí, když se před šesti lety v domě, kde bydlela jeho kamarádka, uvolnil byt. Tou dobou už hledal vlastní bydlení tři čtvrtě roku. Bez úspěchu. Tehdy sice ceny nemovitostí nebyly tak přepálené a na hypotéku dosáhl prakticky každý, ať už měl vlastní úspory, či nikoliv, ale v hlavním městě to i přesto nebyl žádný med.

Herman byl navíc spíš samotářský typ… A co se týče Prahy, nikdy se v ní necítil moc dobře. Byla na něho moc velká a hlučná. Kdyby záleželo čistě na něm, uhnízdil by se někde na samotě u lesa. Ovšem jako soukromý detektiv potřeboval být co nejblíže svým klientům, a tak i přes veškerou svou nelibost usoudil, že bude nejlepší zůstat.

Rozhodl se však, že své představy o klidném bydlení se nevzdá. I z toho důvodu mu hledání bytu trvalo dlouho. Bylo to devět vyčerpávajících a nejistých měsíců. Bydlel ve studentském bytě se třemi studenty, kteří byli zhruba o pět let mladší než on. Vzhledem k tomu, že on sám už dávno studentem nebyl, mnoho společné řeči s nimi nenašel. K tomu přispěl i fakt, že víc než lidi mu svým chováním připomínali prasata. A jestli existovalo něco, co Herman nesnášel stejně jako hluk, byl to právě nepořádek. V tomto případě byl však nepořádek slabé slovo. Běžně se stávalo, že se vracel domů z práce a nacházel společné prostory v otřesném stavu. Kuchyň vypadala jako po výbuchu, v dřezu se hromadily hory špinavého nádobí společně i se zapáchajícími zbytky jídla. Kuchyňská linka byla špinavá, ulepená a plná drobků, poprskaná od přepáleného oleje.

Herman zpočátku uklízel jenom sám po sobě a toho nadělení, co zůstávalo po ostatních, si snažil nevšímat. Nakonec to ale jeho pořádkumilovné srdce nevydrželo, a než aby čekal na zázrak, vyzbrojil se gumovými rukavicemi a šátkem přes obličej a ten svinčík zlikvidoval.

Jeho spolubydlící se mu většinou odměnili hlasitou pařbou, při které se jim vždy podařilo vytvořit odpadu dvojnásobek a jako bonus zaneřádili i toaletu. To už na něj bylo příliš, takže se pustil do hledání vlastního bydlení i za cenu, že by ho mělo stát všechny úspory.

Ani ve snu by ho nenapadlo, že vybírání vyhovujícího bytu může trvat tak dlouho. Hlavně poslední měsíc už byl Herman opravdu zoufalý. Dokonce přemýšlel, že to vzdá a ze svých požadavků na klidnou lokalitu sleví.

A právě tehdy mu zavolala Sofie. „Robe, nebudeš tomu věřit!“ zahalekala do telefonu.

„Copak? Podařilo se ti konečně vytáhnout menstruační kalíšek, aniž bys kvůli tomu musela absolvovat cestu na pohotovost?“ rýpnul si do ní bratrsky.

„Idiote. Prodělala jsem syndrom toxickýho šoku, abys věděl. To není žádná prdel, na to se umírá! Chápeš? S tou věcí se naučím zacházet, i kdyby to mělo bejt to poslední, co v životě udělám. Tampon už nechci nikdy vidět.“ Významně se odmlčela, než se rozhodla pokračovat:

„A tuhle historku jsi na mě vytáhl naposled, jasný? Nebo se nikdy nedozvíš, proč jsem ti dnes volala…,“ zněla přitom hrozně záhadně, čímž upoutala jeho pozornost.

„Už mlčím a poslouchám.“

„Takže… Pamatuješ si, jak jsem ti říkala o těch mých sousedech, jak se v jednom kuse hádají a řvou po sobě tak, že jsou slyšet až venku na ulici?“

„Matně, abych pravdu řekl.“

„No, tak si představ, že se budou rozvádět!“ vydechla nadšeně.

„Jsem rád, že když už tě netěší vlastní práce, tak ti udělá radost alespoň cizí neštěstí.“

„Ještě jednou a položím to, skopová hlavo. Jde o to, že k velké úlevě nás všech se rozhodli odstěhovat. Byt chtějí prodat a dost na to spěchají, takže jsem nelenila, zašla za nimi a pověděla jim o tobě!“

„To jako fakt?“ vydechl nevěřícně. Už ani nedoufal, že by se mohlo objevit něco kloudného.

„Jo Sherlocku, koukej sednout do auta a přijet, protože až ti vylíčím podrobnosti, tak o tuhle nabídku určitě nebudeš chtít přijít.“

Vzápětí se ukázalo, že se Herman přeci jen dočká svého vysněného bydlení. Nejenom, že se byt nacházel v jedné z nejklidnějších ulic na Vinohradech, jeho majitelé se navíc nenáviděli tak moc, že jejich touha vymanit se z nefunkčního vztahu překonala i touhu po penězích, takže se svého bojiště zbavovali za úplně směšnou částku.

Pár týdnů nato Herman bydlel ve svém. A musel uznat, že se ty úmorné měsíce plné čekání nakonec vyplatily.

Sofie mu pomohla vstát z lavičky a vydali se směrem k lékárně. Ta se nacházela na rohu ulice, jen pár minut chůze od jejich domu.

„Jak to jde s Tomem?“ zeptal se kamarádky.

Tom byl Sofiin přítel. Chodili spolu už dva roky. Během té doby se neustále rozcházeli a zase scházeli. I přesto, že byl jejich vztah poměrně komplikovaný, nikdy předtím neviděl svou kamarádku tak šťastnou, jako když randila právě s tímto úspěšným právníkem.

Sofie se usmála. „Dobrá otázka. Nechci to zakřiknout, ale řekla bych, že už se to konečně uklidnilo.“

„Už na sebe máte víc času?“ Herman od Sofie věděl, že hlavní problém v jejich vztahu spočívá v tom, že jsou oba zahlceni prací a nezbývá jim volný čas, který by mohli trávit společně.

„Docela to jde. Jak říkám, nechci to zakřiknout. Ale myslím, že je to na dobré cestě.“

„To rád slyším, Sof.“ Pomalu se kulhal vedle ní. V jednu chvíli to vypadalo, že ztratí balanc a upadne, ale Sofie si jeho zaškobrtnutí všimla a včas ho podepřela.

„Dávej pozor, však nemusíme jít tak rychle. Zpomal,“ řekla a oba zvolnili. „Nejsem si jistá, ale poslední měsíc mi připadá, že mi Tom nenápadně naznačuje, že bychom mohli zkusit bydlet spolu.“

„Tak to je odvážnej,“ pobaveně se zasmál, ovšem nemyslel to vůbec zle. „Statečné srdce.“

Sofie vyprskla smíchy. „To rozhodně! Zatím jsem ty jeho poznámky nijak nekomentovala, nechávám tomu volný průběh.“

„Myslím, že jestli na to přijde, měla bys do toho jít. Společný bydlení prověří kvalitu vašeho vztahu.“

„Tohle moudro sis přečetl v nějakým časopise pro ženy?“ rýpla si do jeho pokusu o psychologickou radu.

„No jasně. Pokud by mi nevyšla kariéra soukromýho detektiva, rád bych se vydal cestou partnerského poradce, víš?“ řekl z legrace, ale zachoval si při tom zcela vážnou tvář, která jeho přítelkyni donutila znovu se rozesmát.

„Tak v tom případě počítej s tím, že s největší pravděpodobností budeme tvoji první klienti – pokud se teda dřív nepozabíjíme.“

„Kdyby došlo na násilí, vrátím se ke svojí původní profesi a ujmu se vyšetřování. Ale upřímně doufám, že taková situace nenastane. Tom vypadá jako dobrej chlap. Věřím, že to nejhorší máte za sebou.“

„Díky, Robe. Snad máš pravdu.“

Došli k lékárně. Sofie mu opět podržela dveře, aby mohl bez problémů vejít.

Uvnitř bylo plno. Od všech tří přepážek se táhly dlouhé fronty, které končily až uprostřed obchodu. Zařadili se a Herman zběžně nakoukl k pokladnám. Mezi zákazníky byly převážně důchodci, svírající v ruce tři a více receptů. Bylo jasné, že to tu bude na dlouho.

„A co ty? Nechtělo by to už něco vážnějšího?“

Nijak ho nepřekvapilo, že Sofie využila čekání ve frontě k tomu, aby mu položila tenhle druh otázky. To jí bylo podobné. Moc dobře věděla, že mu je tohle téma proti srsti, takže kdy jindy ho nadhodit než teď, když jsou mezi lidmi a on se svou pochroumanou nohou nemá nejmenší šanci uniknout jejím zkoumavým pohledům.

„Dej pokoj, Sof.“

„Ale no tak…“

„Vždyť už jsem ti říkal nejmíň tisíckrát, že jsem takhle spokojenej.“

„Já myslím, že kecáš.“

„Ne, nekecám. A už se na tohle téma odmítám pořád dokola bavit,“ řekl možná až příliš tvrdě.

„Promiň, že se starám.“ Zněla dotčeně. „Prostě mi není jedno, že jsi pořád sám.“

„Ale vždyť já nejsem pořád sám. Myslím, že na svůj věk mám za sebou dost vztahů, notabene ten poslední skončil teprve před měsícem.“

„To sice jo, ale žádnej z nich netrval dýl než pár týdnů. Proto se ptám, jestli by nebylo fajn jít do něčeho vážnějšího.“

„Tak to máš špatnou paměť,“ ohradil se. „Se Simonou jsem byl skoro tři měsíce.“

„OK, promiň. Ne, že by to byl takový rozdíl, ale uznávám, že na Simonu jsem zapomněla. Nicméně…“

„O mě nemusíš mít strach,“ zarazil ji a tentokrát už hovořil vlídněji. „Nic mi nechybí. Vážně. Jsem rád, že se zajímáš, ale v tomhle mi věř. Já vím, co je pro mě dobrý a takhle mi to prostě teď vyhovuje víc, než kdybych měl řešit nějaký vztahový dramata.“

Sofie ho chvíli soucitně pozorovala, ale už nic dalšího neřekla.

Dal jí ruku kolem ramen. „Slibuju, že až přijde chvíle, kdy to přehodnotím, budeš první, kdo se to dozví, dobře?“ Pravda byla taková, že Herman odjakživa dával přednost vážným známostem před těmi krátkodobými. To oba moc dobře věděli. Pravý důvod, proč se nechtěl pouštět do ničeho závazného, byl ten, že dosud nevstřebal konec svého posledního dlouholetého vztahu, hlavně pak okolnosti, za jakých skončil.

Stav, ve kterém se jeho milostný život momentálně nacházel, považoval za dočasný, ale jelikož trval už téměř sedm let, dokázal pochopit, že si o něj Sofie dělá starosti. Mnohokrát mu už vyjádřila své obavy, že se uzavřel do jakési bubliny, a že pokud to potrvá příliš dlouho, mohlo by být pro něho jednou velmi obtížné znovu se někomu otevřít.

Po dlouhých patnácti minutách na ně konečně přišla řada. Herman přistoupil k přepážce, ale než stačil lékárníka poprosit o protizánětlivou mast, rozezvonil se mu telefon. Kruci, to bude určitě Andrea, pomyslel si. Mrkl na Sofii, ať nákup vyřídí za něj, a odskákal stranou, aby mohl hovor přijmout.

Měl pravdu. Na displeji bylo skutečně číslo jeho kanceláře.

„Slyším.“ Předpokládal, že v době jeho nepřítomnosti se dostavila paní Taube a dožaduje se výsledků vyšetřování.

„Pane Hermane, za jak dlouho budete zpátky?“ zeptala se Andrea a její hlas zněl přitom vzrušeně.

„Vyřiďte paní Taube, že do deseti minut.“

„Nejde o paní Taube, ta ještě nedorazila.“

„Aha… A co se tedy děje?“

„Nebudete tomu věřit, ale chce s vámi mluvit paní Jonášová!“

„Kdo?“ neměl ponětí, o kom to mluví.

„Paní Jonášová,“ zopakovala naléhavě. „Evelína Jonášová! Manželka toho zkorumpovanýho soudce. Jsou ho přece plný noviny, nejspíš půjde bručet za braní úplatků!“ vychrlila na něj bez okolků a Herman by se v tu chvíli nejradši propadl hanbou. Vzhledem k velikosti jeho kanceláře mu totiž bylo jasné, že jeho potenciální klientka musela slyšet každé slovo z Andreina neohrabaného a nepříliš zdvořilého líčení.

„Vyřiďte, že do deseti minut jsem tam,“ řekl a raději hovor ukončil, aby byl ušetřen dalšího nepromyšleného vodopádu nevhodně volených frází své asistentky.

Sofie k němu přišla a vrazila mu do rukou tři různé masti. „Nevěděla jsem, kterou vzít, tak jsem vzala všechny.“

„Díky, jsi zlatá. Peníze ti pošlu, teď musím jít.“

„Copak? Klient?“

„Jo. Teda možná, pokud ji Pupíková nevyděsila a neuteče dřív, než se dobelhám zpátky do kanclu.“

Opustili lékárnu a vydali se k domu tím nesvižnějším tempem, které jim Hermanův pochroumaný kotník dovoloval.

Sofie si všimla jeho tajuplného výrazu. Byl plný očekávání. „Vypadáš napnutě. Někdo spešl?“

Přikývl. „Myslím, že se konečně dočkám změny.“

2 

Když se dokulhal k domu, byl celý uřícený. Bolavá noha mu dávala zabrat. Rozloučil se se Sofií a z posledních sil vyskákal po schodech do třetího patra. Znovu si přitom připomněl, že by měl zhubnout. Na svých 187 centimetrů vážil 85 kg, což nebylo nijak zlé, ale už delší dobu na sobě cítil, že by byl jeho život bez pár kil navíc snazší. Vypadal by lépe, kdyby jeho přirozeně štíhlé nohy nekontrastovaly s mírně vystouplým, nezpevněným břichem.

Vešel do kanceláře a uvnitř už na něj čekala Andrea s novou klientkou. Ženy seděly vedle sebe na šedé pohovce, šuškaly si jako staré známé a každá v ruce žmoulala hrnek s čajem.

Velice se mu při pohledu na ně ulevilo. Paní Jonášová nevypadala vůbec pohoršeně, jak Herman původně předpokládal. Naopak. Zdálo se, že si s jeho zaměstnankyní padla do noty.

Zavřel dveře a obě dvě k němu vzhlédly.

Paní Jonášová byla dobře udržovaná žena, které nebylo víc než pětačtyřicet let. Na sobě měla černé kalhoty z materiálu připomínajícího latex, k nim černé kozačky a červenou tuniku. Vedle ní ležela černá kabelka a na věšáku visel kabát s kohoutím vzorem. Tmavě hnědé vlasy ostříhané na mikádo měla pokryté silnou vrstvou laku. Na Hermanův vkus byla příliš zmalovaná a obličej měla na svůj věk nepřirozeně vypnutý, pravděpodobně zásluhou botoxových injekcí.

Odložila čaj a vstala, aby mu potřásla rukou. Když se mu představovala, tvářila se obzvlášť důležitě. „Evelína Jonášová, moc mě těší.“

„Robert Herman, soukromý detektiv. Omluvte mé zdržení, musel jsem něco vyřídit.“

„To vůbec nevadí, tady slečna mě velice mile přijala. Hezky jsme si popovídaly,“ usmála se na Andreu. Ta se při jejích slovech culila jako měsíček na hnoji.

„To jsem moc rád. Pojďte se posadit, hned jsem u vás,“ řekl a nasměroval ji na židli pro klientu u svého stolu.

Zkontroloval čas. Za pět minut měla dorazit paní Taube. Pověřil Andreu, aby se jí ujala sama, předala jí všechny materiály a případně s ní domluvila termín příští schůzky.

„Vezměte ji, prosím, do nějaké kavárny, kde nebude úplně narváno, ať máte soukromí.“ Vytáhl z peněženky dvoustovku a podal ji kolegyni. „Já si teď potřebuju pohovořit s paní Jonášovou o samotě. Zavolejte mi, až s Taube skončíte. Řeknu vám co dál, dobře?“

Andrea zjevně oslněná rozhovorem s mediálně známou ženou ani nedutala, pouze přikývla a šla se poslušně chystat.

Setkávání s klienty mimo kancelář byl standardní postup, který uplatňovali, když se jich tu sešlo více. Sami klienti navíc schůzky na veřejném prostranství většinou upřednostňovali. Kancelář jako taková sloužila primárně k přijímání nových případů a jako pátrací základna.

Když se za Andreou zabouchly dveře, raději zamkl, aby je náhodou nevyrušil jiný zákazník, a poté už konečně usedl k pracovnímu stolu naproti Evelíně Jonášové.

„Jsem moc vděčná, že jste si na mě udělal čas. Je mi jasné, že musíte být pracovně velmi vytížen.“

„V pořádku. Paní Jonášová, co vás k nám přivádí?“ řekl a snažil si přitom zachovat neutrální výraz.

Byla to totiž hloupá otázka. Odpověď na ni se dala snadno domyslet. Nebylo pravděpodobné, že by Hermanovi unikly všechny ty rozsáhlé články s velkými tučnými nadpisy a zprávy v televizi, týkající se korupční kauzy jejího manžela – soudce Jonáše.

Artur Jonáš byl sedmapadesátiletý soudce působící na Městském soudu v Praze. Herman o něm donedávna věděl jen to, že začínal jako právník. Posléze byl jmenován státním zástupcem a z této pozice to nakonec dotáhl až k taláru. Avšak momentálně byl on sám trestně stíhán a v následujících měsících měl stanout před soudem. Podle informací, které se dostaly do tisku, měl převzít úplatek za to, že zamete pod stůl jednu z kauz, které měl na starost. Údajně se mělo jednat o částku pět milionů korun.

Jonáš se zaobíral případem Eduarda Šulce, který čelil obvinění z usmrcení z nedbalosti. Ten ztělesňoval ukázkový příklad mladého jednadvacetiletého lehkomyslníka, který se rád oddával bezohledné jízdě na motorce a omámen pocitem nedotknutelnosti se neobtěžoval s dodržováním rychlosti. Jednoho dne při nebezpečném předjíždění na plné čáře zavinil smrtelnou dopravní nehodu, při níž přišli o život rodiče dvou malých dětí.

Eduard měl však veliké štěstí. Jeho otcem byl totiž Kristián Šulc, úspěšný podnikatel a finanční poradce, ředitel firmy Money & Friends, který neváhal ani minutu a přispěchal svému jedinému potomkovi na pomoc.

Zmanipulování synova procesu měl být podle všeho jeho nápad. Kromě drahého právníka se rozhodl investovat i do zadních vrátek, která měl představovat právě podplacený soudce. Objevovaly se i spekulace, že se oba muži znali už z dřívějška.

Nicméně starý Šulc byl známá firma s nejedním škraloupem a poté, co se kolem jeho povedeného synka strhl takový povyk, byl sledován o to víc – a to nejen médii.

Bylo s podivem, že tak ostříleného gangstera, jakým bezpochyby byl, ani nenapadlo, že by mohl být pod dohledem příslušných orgánů. Syndrom nedotknutelnosti zdědil Eduard s největší pravděpodobností po něm.

On i soudce museli být zaskočeni, když si pro ně přišla Národní centrála proti organizovanému zločinu. Usvědčily je odposlechy. Putovali rovnou do vazby. Dle očekávání vinu popřeli a využili práva nevypovídat.

Dnes jsou zásluhou svých šikovných a drahých právníků vyšetřováni na svobodě a čekají na soud. Co se Jonáše týče, hrozí mu až dvanáct let za mřížemi. I přes veškerá obvinění a fakt, že jej neprodleně postavili mimo službu, bude až do pravomocného rozsudku pobírat polovinu svého platu.

„Asi vás nepřekvapí, že jsem přišla kvůli svému manželovi,“ odpověděla a složila si ruce do klína.

„Abych byl upřímný, napadlo mě to.“

„Nedivím se,“ řekla hořce, „média se té kauzy zhostila vskutku chvályhodně. Překvapilo by mě, kdyby se to zrovna k vám nedoneslo. Když si u nás novináři vezmou člověka do parády, nezůstane na něm nit suchá.“ Vypadala velmi dotčeně a Herman si dokázal představit, jak moc asi musí být taková pozornost nepříjemná ženě, jako je ona. Rozhodl se, že ji zatím nechá hovořit, aniž by jí pokládal zbytečné otázky.

„Je mi jasné, co všechno jste se musel o mém muži doslechnout,“ pokračovala. „Chci vám v první řadě říct, že Artur je nevinný člověk. Znám ho celých sedm let a vím, že by něčeho takového nebyl schopen. Svoje povolání miluje. Nevím o nikom, kdo by byl natolik oddaný své práci. Za celý svůj život jsem nepotkala nikoho tak skromného, pokorného a zásadového. To, co se přihodilo, ta strašlivá kauza, je jen jedno obrovské nedorozumění. Celé to muselo být předem domluvené, v téhle zemi se děje tolik nepravostí, že si to my, obyčejní lidé, ani nedovedeme představit. Nevím, komu můj muž stoupl na kuří oko, ale říkám vám, že za tím vším je něco většího,“ domluvila a významně na detektiva pohlédla. Pravděpodobně počítala s tím, že na něj její proslov udělá patřičný dojem a očekávala adekvátní reakci.

Na Hermana však její vyprávění nijak nezapůsobilo. Znělo dost strojeně, jako kdyby si ho předtím zkoušela před zrcadlem. I přesto si však zachoval kamennou tvář.

„Chápu tedy dobře, že jste za mnou dnes přišla kvůli tomu, abych očistil manželovo jméno?“

„Nejenom! Jméno celé naší rodiny! Tahle záležitost se příšerně nafoukla, nedovedete si ani představit, kolik citlivých údajů se dostalo na veřejnost! Jsme tím poškozeni úplně všichni. Naše rodina nesmírně trpí. Byli bychom vám vděční, kdybyste se toho ujal, abychom ten rozjetý vlak zastavili dřív, než bude pozdě a škody budou nenapravitelné!“ Jonášová se rozčílila a z očí jí čišel nefalšovaný vztek. Působila teď mnohem autentičtěji. Skoro to vypadalo, že jí strach o dobrou pověst dělá větší starosti než manželovo obvinění.

„A nejde jenom o dobré jméno,“ pokračovala, jako by mu četla myšlenky, „v sázce jsou životy nás všech, budoucnost našich dětí. O ty jde především.“ Uvědomila si, že se nechala unést a snažila se rozhovor navrátit do původní roviny. Vytáhla z kabelky kapesník a vysmrkala se. Hermanovi bylo jasné, že pro ženu jejího ražení musí být taková životní situace hotový skandál.

Moc nechápal, proč přišla sama a nevzala s sebou manžela, když šlo primárně o něj a jeho případ. Z vazby ho měli pustit už před několika týdny. Celé sezení díky jeho nepřítomnosti působilo, jako by se nespravedlnost a příkoří událo hlavně Jonášové.

Uvažoval, že na téhle myšlence možná něco bude. Velmi dobře znal tento typ žen, na jeho kancelář se s prosbou o pomoc obracely poměrně často. Ženy, které mají své jisté, plní si sny jeden za druhým, užívají si, chtějí od života víc a víc a nepřijímají kompromisy. Pro takové je pak jakákoli neplánovaná událost nebo sebemenší komplikace tragédií – natož pak když jim vysoce postaveného manžílka odvedou v klepetech.

V duchu se za své úvahy pokáral. Jonášová sice vykazovala všechny známky příliš zhýčkané a sebestředné paničky, měl by však zůstávat objektivní, i když jedná s někým, kdo mu není zrovna sympatický.

Jonášová dále hovořila, teď už však mnohem klidněji:

„Chci říct, že vám budeme velice vděční, pokud se i přes vaši vytíženost rozhodnete manželova případu ujmout a pomůžete nám ukázat, jak je to doopravdy. Všichni musí pochopit, že se nám udála obrovská křivda a že žádná z těch ohavných obvinění se nezakládají na pravdě.“

A v tomto momentu většinou nastává problém. Jestli něco dokázalo zkomplikovat Hermanovo vyšetřování, byli to právě klienti, kteří se domnívali, že lidi jako on jsou tu od toho, aby dokazovali jejich vlastní pravdu. Ono totiž to, co klient pokládal za pravdu, bylo většinou na hony vzdálené tomu, jaká byla realita.

Soukromá očka mnohdy působí dojmem poslušných pejsků, kteří se dají nasměrovat tam, kam se klientům zrovna hodí. Po většinu času jsou odkázána jen na to, co jim zákazníci řeknou, a když jim něco přiznat nechtějí, jednoduše to zamlčí, protože nepatří k orgánům činných v trestním řízení. Lidé navíc mají dojem, že když si detektiva platí, můžou mu do všeho žvanit – dokonce i do toho, k jakému závěru má při vyšetřování dospět.

Z Evelíny Jonášové měl přesně tento pocit – ona za ním nepřišla proto, aby zjistil, jak to s jejím mužem bylo doopravdy. Ona chce slyšet, že nic z toho není pravda. A takovou službu jí nemůže nabídnout.

„Paní Jonášová,“ začal smířlivě, „rád vám i vašemu muži pomůžu. Ale bohužel nemohu zaručit, k jakým závěrům mě vyšetřování dovede. Tenhle fakt musíte vzít na vědomí dřív, než se do čehokoli pustíme, jestli mi rozumíte…“ Trpělivě čekal, jak zareaguje.

Soudcova žena chvíli mlčela. Zdálo se, že přemýšlí.

Evidentně ji svým komentářem příliš nepotěšil.

„Samozřejmě,“ odvětila nakonec, „Jak jsem řekla, nemáme se čeho obávat. Artur je poctivý člověk.“

„Dobře. V tom případě pojďme probrat podrobnosti, abych mohl začít pracovat co nejdříve.“ Vzal do ruky papír a propisku, aby si průběžně zapisoval poznámky.

Pokládal jí otázky a Jonášová na ně postupně odpovídala.

„Váš manžel a pan Šulc se znají z dřívějška?“

„Ano, chodili spolu na gymnázium. Ale Artur neměl ani tušení, o koho jde, když mu přidělili případ toho mladíka, Šulcova syna. Vůbec si to příjmení nespojil. Jak by taky mohl? Kdo si v sedmapadesáti pamatuje jména všech spolužáků ze střední?“

„Dobře. Kromě jejich společné vazby na jednu a tu samou školu, je tu cokoliv dalšího, co přivedlo policii k myšlence, že se mezi oběma muži děje něco podezřelého?“

„Vůbec. Ani náhodou. V žádném případě!“ spustila pohoršeně. Ovšem bylo to až příliš striktního negování na tak nevinný dotaz.

„Paní Jonášová, nějak přeci zatčení vašeho muže odůvodnit museli…,“ snažil se o laskavý tón.

„To byly samé pochybné záminky, ubohé domněnky vyšetřovatelů. Doslova si je vycucali z prstu,“ zaujala odmítavý postoj a zarputile kroutila hlavou ze strany na stranu.

Herman se však nenechal odradit, i přesto, že odpověď na tuhle otázku znal z novin. „Paní Jonášová, prosím. Všechny domnělé skutečnosti mohu prověřit, ale musíte mi říct, o co konkrétně se jednalo.“

„V podstatě o nic. Opravdu to byly neskutečné ptákoviny a věřte, že bych se těm výmyslům od srdce zasmála, kdyby se mě to osobně netýkalo!“

Herman nepatrně nakrčil obočí, věnoval jí nekompromisní pohled a gestem ruky naznačil, ať pokračuje.

„Měly proběhnout nějaké hovory mezi Šulcem a Arturem… A taky pár SMS zpráv…,“ připustila nakonec neochotně.

„Může pan Jonáš tu komunikaci nějak vysvětlit, když si vlastně nebyl do poslední chvíle vědom, kdo vlastně Šulc je?“

„Ale ovšem! Toho jeho synáčka taky protáhli mediálním bahnem, jak jen to šlo, takže Arturovi dřív nebo později muselo docvaknout, o koho se jedná. Určitě mu volal právě proto, aby se o svém podezření přesvědčil, protože pak by bylo samozřejmě lepší, aby si Eduardův případ převzal někdo jiný. Soudy mají být nestranné a můj manžel ctí pravidla a nikdy by si nedovolil neprověřit sebemenší pochybnost.“ Herman si pečlivě zapisoval všechny informace, které mu Jonášová sdělila, a ke každé z nich si navíc doplnil své postřehy.

„Stejně je to všechno vina toho proradného mizery,“ pokračovala. „To na něj měla policie políčeno. Šulcovy levárny už dávno nejsou mezi lidmi žádné tajemství, jen na něho nikdy neměli dostatek důkazů. Je jen nešťastná shoda okolností, že se do toho Artur připletl. Musíte prostě najít něco, čím se tohle nedorozumění vysvětlí.“

„Vy si tedy myslíte, že policie chce usvědčit primárně pana Šulce?“

„Jak jsem řekla. Jiné vysvětlení neexistuje. Artur byl ve špatnou dobu na špatném místě, nic víc.“

Hermana napadlo, jestli se tím ustavičným zpochybňováním snaží o manželově nevinně přesvědčit jeho, nebo spíš sebe.

„Také bych vám byla moc vděčná, kdybyste prošel i spis k případu.“

„Máte jej už k dispozici?“

„Pch,“ odfrkla si pohrdavě, „nebuďte naivní. Ani houby. Ti experti mají na všechno času dost. Ovšem pokud byste měl nějaký dobrý kontakt a pomohl mi jej získat…“

„To bohužel není v mých silách. Každopádně mi dejte, prosím, vědět, až se k vám dostane. Určitě si ho projdu.“

„Ano, jestli se ho někdy dočkáme, tak do něj určitě budete moci nahlédnout,“ řekla a vypadala zklamaně.

„Ty peníze, o kterých se psalo… To byl také jen výmysl bulváru?“

Při zmínce o údajném úplatku jí ve tváři ztvrdly rysy. Snažila se to na sobě nedat znát, ale Herman měl dost zkušeností na to, aby tu drobnou změnu v jejím pohledu postřehl.

„Čtyři sta padesát tisíc. Tolik jsme měli doma v trezoru. Byly to naše poctivě vydělané peníze. Každý měsíc jsme si odkládali stranou a tvořili rezervu na stáří. Ovšem nemusíte být profesor matematiky, abyste si spočítal, že do pěti milionů má zabavená částka hodně daleko.“

„Jistě, to vás chápu. Připravit se na důchod je potřeba…“

„Myslím, že byste se měl raději zaměřit na Kristiána Šulce, pane Hermane. U něj to začalo a on bude i klíčem k očištění mého muže.“

„Beru na vědomí. Pana Šulce prověřím mezi prvními.“ Koutkem oka zaznamenal, jak se žena nenápadně pokouší rozluštit něco z jeho zápisků.