Vlastimil Vondruška 

Křišťálový klíč IV 

Hejnické pastorále 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9919-5 (epub) 

ISBN 978-80-243-9920-1 (mobi)

Mé ženě Aleně 

I. ČÁST 

MATYLDA 

Své sestře Vilemíně jsem jasně řekl, že tohle po mně rozhodně chtít nemůže. Jsem sklář, a ne kronikář. Pobaveně se usmála a opáčila:

„Milý Ambroži, a já snad jsem kronikářka? A vidíš, psala jsem naši rodinnou kroniku skoro deset let. A to při vší té práci, kterou mám s plátenictvím a dvěma bělidly.“

Chabě jsem namítl, že i já mám svou práci. Postavil jsem Akátovou huť a starám se o dvě děti. Dál jsem se nedostal, protože mne zavalila tolika argumenty, že jsem nakonec rezignoval a nechal si v Kamenici na zámku svázat novou nepopsanou knihu.

Když jsem o svém úkolu přemýšlel, napadlo mě, že to zase nemusí být úplně marné. Přečetl jsem všechno, co Vilemína napsala. Samozřejmě je to slovo od slova pravda, ale přece jen něco tomu chybí. I když jsem o pět let mladší a rozhodně nemám takové styky jako ona, došlo mi hned, že se žena dívá na život jinak než my muži. Ve své kronice vypráví spoustu věcí, které by mne vůbec nenapadly zapsat, ale obráceně některé, podle mne zajímavé, tam chybějí. Tohle musím rozhodně napravit. Nezačal jsem pochopitelně psát hned, protože jsem si chtěl všechno rozmyslet. Já nejsem zbrklý jako má starší a jinak velice chytrá sestra. Na kronikářskou práci jsem se pořádně připravil, a proto otevírám tuto knihu až na jaře roku Páně tisícího sedmistého třicátého pátého. Všiml jsem si, že všichni, kteří přede mnou kroniku našeho rodu Heřmanů psali, neopomněli nikdy zmínit důležité události, které se v zemi staly. Já sice nemám takový přehled jako oni, ale pokusím se to dělat stejně.

Na prvním místě musím konstatovat, že se už třetím rokem válčí o osiřelou polskou královskou korunu. Nepřátelé byli tradiční. Na jedné straně naši Habsburkové s Pruskem a Ruskem, kteří společně podporovali saského kurfiřta Fridricha Augusta, a proti nim Francie, Španělsko a Sardinské království. Ti hájili zájmy Stanislava Leszczyńského, kterého si zvolila polská šlechta, ale tohle jejich nepřátelé odmítali uznat. A jak už to tak bývá, právě on nakonec musel na trůn rezignovat a vlády se ujal saský kurfiřt.

To říkám jen proto, aby bylo zřejmé, že je v politice těžké ohánět se spravedlností. Války se vedou výhradně kvůli moci, i když se o důvodech hovoří plamenně a vlastenecky a obě strany tvrdí, že byly vyprovokovány a je jejich svatou povinností umírat pro pravdu. Proto jsou nám, prostým lidem, zájmy panovníků a války lhostejné, pokud se samozřejmě nebojuje někde poblíž nás. Ale to bych se ve svém vyprávění dostal úplně jinam.

Ovšem koncem toho roku, kdy jsem kroniku začal psát, válka chválabohu skončila. I když habsburský dvůr slavil vítězství, my na kamenickém panství jsme se o té slávě dozvěděli, až když už bylo dávno po všem. Farář nás při mši vyzval k modlitbám na znamení díkůvzdání a uspořádal sbírku na ty, kteří byli ve válce zmrzačeni. Touhle událostí jsem chtěl svůj úvod čtvrtého dílu naší rodinné kroniky uzavřít, ale Vilemína si můj text přečetla a pokárala mne, že takhle prý vyprávění odbývat nesmím. Copak stačí jen podotknout, že skončila válka? V první řadě bych měl říci, co děláme my, potomci Ignáce Heřmana, díky němuž žijeme v severních Čechách. S Vilemínou se nejde hádat. A tak jsem dopsal, že se můj děd, sklář jako já, i když byl mnohem lepší, před padesáti lety přistěhoval ze Šumavy. Znal tajemství, jak se taví čiré křišťálové sklo, a díky němu jsme zbohatli. Jenže dneska se takové sklo taví úplně všude. Jeho nejstarší syn Leopold získal výhodným sňatkem Falknovskou huť, zbohatl, ale o všechno přišel a zemřel na ošklivou nemoc v Itálii. Moje babička jednou ve slabé chvíli řekla, že nezaslouženě získané bohatství nikomu štěstí nepřinese. Jak to myslela, to jsem přesně nevěděl, ale nevyptával jsem se, protože každá rodina má své tajemství. Leopold měl dvě děti. Petr je lékařem v Duchcově a Pavlína se věnuje obchodu s krajkami.

Dál jsem chtěl psát o svém otci a sourozencích, ale Vilemína, která bohužel zrovna stála za mými zády a nahlížela mi přes rameno, mne okamžitě zastavila. Je prý sice hezké, že jsem napsal pár slov o strýci Leopoldovi, jenže ten je už mrtvý. Ale má kronika by měla být v první řadě o těch živých, takže bych měl o jeho dětech povědět víc, protože si to jednak zaslouží a jednak se jim v dalším vyprávění stejně nevyhnu. To mne už opravdu naštvalo a odsekl jsem, když se jí to nelíbí, ať si kroniku píše sama. To jsem tomu dal! Tentokrát mi vyčetla mnoha slovy neochotu dát na dobře míněné rady nejen ona, ale k mému údivu se na její stranu postavila i má žena Agáta. Tak jsem tedy ustoupil, a aby toho nebylo málo, Vilemína mi slíbila, že na mne bude i při dalším psaní dohlížet.

Připadal jsem si jako někdo, koho úplně ožebračí, a on za to ještě srdečně poděkuje. Tím vám chci vysvětlit, proč se nakonec následující vyprávění příliš neliší od toho předchozího, protože Vilemína je názoru, že ženský pohled na život je stejně užitečný jako mužský. A i když jsem kronikářem já, mnohé kapitoly jsme psali společně. Takže zpátky k příbuzným ze strany mého strýce Leopolda. Petr má z prvního manželství dvojčata a ti kluci, co jsem slyšel, jsou sice uličníci, ale opravdu moc chytří a hodní. Z nich prý něco určitě bude. Po smrti své první ženy, kterou miloval tak, že se pro ni vzdal rodinného majetku, žil dlouho sám. Nakonec se však nedávno v Duchcově znovu oženil. Má mladou a trochu prostou, ale hodnou ženu, s jinou by asi nevydržel. Žijí celkem klidně a ve městě je Petr jako lékař nesmírně váženým mužem.

Jeho sestra Pavlína je naopak podobná mé sestře Vilemíně. Neposedí, všechny by chtěla řídit, prožila dost divoké mládí a díky svému milenci získala statek se třemi vesnicemi. Má malý zámeček, jmenuje se Rauschengrund a leží v kopcích kousek nad Duchcovem. Věnuje se obchodu s krajkami a je bohatá. Když ještě žila ve Vídni, získala díky svatbě titul baronky, avšak záhy ovdověla. Pokud vím, podle církve není vzorem ctností, ale na druhou stranu ji poddaní mají celkem rádi, protože se o ně obětavě stará. Na radu Vilemíny jsem musel ještě připsat, že ovšem jen málokdo z prostých lidí by byl podle církve vzorem ctností, a tak bych neměl ve své kronice tuhle příbuznou soudit.

Pak je tu můj otec Johann. V současné době je knihovníkem na panství hraběte Gallase v Liberci. Řekli byste, že vzdělání zajišťuje klidný život. Ale opak je pravdou. Od té doby, co kvůli mé matce Brunhildě opustil kolej v Litoměřicích, se mu jezuiti mstí. Prožil si toho hodně, a když se zdálo, že bude mít konečně klid, stal se kaplanem hraběte Gallase páter Sikora. Tenhle stařičký jezuita mého otce kvůli své zaslepenosti nenávidí a byl to on, kdo kdysi mou rodinu vyhnal z Liběšic. S rodiči žije na zámku má nejmladší sestra Johanka. Její kmotrou byla sama hraběnka, a tak má moje sestra přáno. Umí toho náležitě využít. Ale není to rozmazlená a ufňukaná holčička, to vůbec ne. Je jako většina žen v našem rodě a až vyroste, bude stejně obratná a cílevědomá jako má sestra Vilemína, alespoň doufám.

O Vilemíně jsem se už zmínil a je zbytečné asi říkat více. Kolem ní je totiž pořád dost vzruchu a pomluv tolik, že ani já sám nevím, co je pravda a co bohapustá závist a lež. Pravda však je, že je jedna z nejbohatších žen na kamenickém panství, a možná nejbohatší. Ne proto, že má za manžela bohatého kupce Lukáše Kreybicha, to ne. Jmění je jen její a vydělala si ho úplně sama. Jak ale ona sama říkává, vždycky musíš něco obětovat, abys něco jiného získal. Ona obětovala své manželství, ale otázka je, zda by vůbec stálo za to, aby se v jeho jménu obětovala. Myslím, že žije celkem spokojeně, protože to, co je pro jiné ženy vyznání lásky, je pro ni její účetní kniha.

Nemyslete si ale, že má ledové srdce. Umí milovat a je dobrou matkou svému synu Filipovi. Mezi lidem se říká, že jeho skutečným otcem je náš hrabě Filip Josef Kinský, protože byl jeho kmotrem a po něm se jmenuje Filip. Jiní ovšem tvrdí, že jeho otcem je spíše vrchnostenský správce Heribert Zíma, protože se o Filipa stará, jako by byl jeho. Že ale není synem jejího manžela, v tom se shodují všichni, protože lidé umějí počítat. Lukáš Kreybich byl totiž v cizině, když bylo tohle dítě počato. Malý Filip přišel o dva prsty. Ještě hůře dopadla ovšem nemanželská dcera Lukáše Kreybicha Lucinka, které pes potrhal tvář. Vilemína se o ni stará jako o vlastní, protože otec se jí vyhýbá. A vlastně celé rodině, což je Vilemíně velice vhod, pokud vím.

Můj mladší bratr Johánek je duší umělec a někdy se chová velice nezodpovědně, zvláště pokud jde o ženy. Jenže ony mu samy nadbíhají, protože je urostlý, má plavé vlnité vlasy a modré nevinné oči. Ve škole vynikal, ale přesto se učencem nestal, jednou se mi přiznal, že nechce skončit jako náš otec. Ten je nesmírně učený, ale přesto se musel občas životem probíjet dost těžce. Bratr je vynikající řezbář a momentálně sbírá zkušenosti ve světě. Pokud vím, učí se v Římě u jednoho mistra, který pracuje pro papeže.

Já zajímavý nejsem. Vlastním pod Pryskem malou sklárnu, kterou jsem podle své ženy Agáty, kterou velice miluji, nazval Akátová huť. Mám syna Viléma a dceru Anežku. Ráno vstanu, zkontroluju sklovinu v peci a rozhodnu, co ten den budeme vyrábět. Na verštatu jsem jen já, baňkaře mi dělá Eberhard a kajráka bratr mé ženy Wenzl. Odpoledne po práci naložíme do pece písek, potaš a to další a necháme přes noc tavit. Najím se, chvíli si hraju s dětmi a v noci s Agátou. Pak usnu a ráno jdu zase k peci. To je celý můj život. Ale nestěžuju si, protože dělám řemeslo svého děda a vím, že jsem zabezpečil svou rodinu. Co víc by měl člověk v životě chtít? Teď mne napadlo, když jsem si přečetl, co jsem napsal, že jsem ještě neřekl, že se jmenuji Ambrož a je mi šestadvacet let.

Poslední v řadě je můj strýc Matyáš. Je to strašný smolař. Dře jako kůň, je obětavý, pro svou rodinu by se nechal stáhnout z kůže, jenže je paličatý, neohebný a jen zřídka má dobrý odhad, ale přitom si myslí, jak je dobrý obchodník. Těžká práce. Živí se jako jarmarečník, navštěvuje různé trhy a prodává tam levné zboží, jemuž se mezi trhovci říká šmejd. Považuje se ale za víc než ostatní kramáři, protože nejezdí s trakařem, ale má vůz a koně. Ty mu dala má sestra Vilemína. Navzdory tomu s ní nemluví, protože její manžel se stal obchodním společníkem Nové šenovsko-haidské obchodní společnosti, v níž je Christian Franz Rautenstrauch. A toho on považuje za původce svého obchodního neúspěchu. Samozřejmě neprávem, ale jak říkám, není to s ním snadné.

Jeho jediné štěstí je, že má schopnou manželku, která za něj, ovšem aby to nevěděl, táhne tu těžkou rodinnou káru sama. Je brusička skla a umí vydělat peníze. Při tom všem se stará o rodinu a dala mu pět dětí. Nejstarší Adam je na vojně, dcera Dorotka pracuje pro mou sestru Vilemínu. Za to ji její otec div neproklel.

Dorotka žije pár kroků od mé sklárny, protože se vdala a její manžel Jakub tu postavil chalupu. Hned vedle stojí druhé, menší bělidlo mé sestry, které Dorotka řídí. A myslím, že velice dobře. Má sestra by si někoho neschopného ve svém podniku nedržela. V tomhle ona nezná bratra.

Bratranec Ignác jezdívá se svým otcem Matyášem po jarmarcích, ale jeho osudem nebude obchod. Je vynikající hudebník, hraje v kostele, složil několik zbožných motet a pro hraběte Kinského hru o původu jeho slavného rodu se zpěvy, která měla nesmírný úspěch. Co ho ale ve skutečnosti opravdu živí, jsou rozpustilé písničky. Zpívá je na jarmarcích spolu s jistou Matyldou, kterou si chce vzít za ženu, jakmile bude podle církve dospělá. Písničky ovšem nejen skládá a zpívá, ale také si nechává tisknout a prodává je. Jarmareční tisky jsou dneska velikou módou.

Pak má Matyáš ještě dceru Annu, té je čtrnáct, a syna Matyáše, tomu je něco kolem osmi let. Moc je neznám, a tak nevím, co bych o nich napsal. Snad jen to, že matka učí Annu brousit sklo a ji to vůbec nebaví.

Abych nezapomněl, měl jsem ještě tetu Hedviku. Ta skončila hodně smutně a nemá cenu opakovat to, co o ní už napsali ti přede mnou. Jen musím dodat, že měla syna Roberta, který přijal řádové jméno Mannhard a nějakou dobu žil v klášteře v Hejnicích. Pak ale odešel a dnes je poustevníkem a žije nedaleko Sloupu.

Když jsem dopsal, odnesl jsem knihu Vilemíně. Ne že bych stál o její kritiku, ale věděl jsem, že se jí stejně nevyhnu. Vše pozorně přečetla a pak mne samozřejmě pokárala, že o ní nemluvím pěkně a o sobě zase až příliš dobře. Pak se pousmála a zeptala se, proč tam také není pár slov o naší babičce Anně. V tu chvílí bych si dal pár pohlavků, protože měla pravdu. Je zajímavé, jak často člověk zapomíná na své prarodiče, kteří z hlediska kroniky nedělají nic převratného nebo literárně zajímavého, ale jsou tu a vždycky pomohou. Anna vlastní dům v Kamenici, v němž jsme žili po nějakou dobu všichni, pokud jsme to zrovna potřebovali. Vždycky byla usměvavá a chápavá a mně podstrkovala sladké koláčky. Na stará kolena byla kostelnicí a myslím, že ji ta práce velice bavila. Jenže v loňském roce zemřel kamenický děkan Jindřich Ignác Teigl a s tím novým si už tak nerozumí. Vilemíně jsem poděkoval a požádal ji, aby na mé psaní dohlížela i nadále. A neřekl jsem to jen ze zdvořilosti. Došlo mi, že ženský pohled na svět má svou cenu, protože my muži jsme sice věcnější a racionálnější, ale právě proto nám unikají drobnosti, které nejsou vůbec zanedbatelné. Svět křesťanů byl vždycky založen na tom, že vedle sebe stál Adam a Eva.

I. KAPITOLA 

Matyldě bylo před týdnem šestnáct let a tak, jak se s Ignácem už před dvěma lety dohodla, bylo na čase předstoupit před oltář a přijmout svátost manželského požehnání. Jako muž a žena spolu stejně žili už dlouho, měli se rádi a hudba je velice sblížila. Z prodeje kramářských tisků Ignácových písní si našetřili dost, aby se mohli postavit na vlastní nohy, neboť Matylda žádné věno nečekala a ani Ignác toho nemohl od rodičů dostat příliš. Doufal však, že se v domě jeho babičky Anny najde komůrka, kde by mohl s Matyldou žít.

První výroční trh na konci zimy o první neděli po Hromnicích se konal v Děčíně. Byla to dávná tradice, neboť se jarmark spojoval s otevřením Labe po zimě pro lodní obchod. Tam samozřejmě nemohl Ignácův otec Matyáš chybět. A jak už bylo zvykem, v jeho stánku stála vedle něj Matyldina matka. Jezdívali na stejné jarmarky a mnozí trhovci je považovali za manžele. Matyldina matka Josefína prodávala vlněné punčochy, které doma pletla spolu se svou dcerou. Tenhle fakt bylo to jediné, co trochu kalilo Matyldino nadšení z představy vlastní domácnosti. Až matku opustí, kdo jí bude pomáhat s pletením punčoch? Méně zboží znamenalo méně peněz. Jenže měla přece právo na vlastní život. Mnohokrát o tom s Ignácem diskutovali a vždycky se shodli, že budou podle možností Josefíně s živobytím pomáhat, ale rozhodně není sobectvím osamostatnit se.

Jarmark v Děčíně však letos za mnoho nestál, protože se zima protáhla a Labe ještě nebylo splavné, takže na slavnost dorazilo mnohem méně lidí než obvykle. Jen Ignác s Matyldou byli spokojení, protože vyprodali skoro vše, co přivezli. Nabízeli totiž výtisk nové písně, kterou nazvali O té strašné polské vojně. Nápěv byl skoro stejný, jaký měla píseň, kterou v loňském roce Ignác složil a nazval O té strašné turecké vojně, ale nikomu to nevadilo, protože slova byla úplně jiná.

Matyáš po odtroubení konce trhu balil rozmrzele zboží a rovnal ho na kárku. Josefína zatím rozkládala stánek. Se svým zbožím totiž skoro žádnou práci neměla, punčochy smetla do pytle a byla hotová. Proto byl stánek její práce a byla v demontáži sloupků a balení plachty mimořádně zručná. Byla by i v jiných pracích, kdyby se jí chtělo. Josefína měla sice prořízlá ústa, ale lenošivé ruce. Žila na statku v pronajaté komůrce a za to měla pomáhat s dobytkem a na poli. Měla štěstí, že s ní v té komůrce žil ještě sedlákův čeledín a za to, že s ním občas spávala, dělal práci i za ni. Jediné, co ji opravdu bavilo, bylo prodávat na jarmarcích. Dneska ale byla otrávená, protože utržila jen dva zlatníky, a to nestačilo ani na dluh, který měla po zimě doma. Ani Matyáš mnoho neutržil. Ignác s Matyldou však byli tak zabraní do představ o budoucím životě, že nepostřehli, jakou náladu mají rodiče. Pomohli naložit zboží a konstrukci stánku na kárku, ale pak už to Matylda nevydržela a vyhrkla: „Maminko, já se budu vdávat.“

„Kdo by si tě vzal, ty trdlo?“ vyjela na ni Josefína zlostně.

„Přece já!“ vypjal hrdě hruď Ignác, ale z jeho hlasu bylo znát zklamání. Uchopil Matyldu za ruku a pevně ji stiskl, aby ji utěšil.

„O tom snad rozhodují rodiče,“ zasáhl ostře Matyáš. „Takže žádné hlouposti a jedeme domů, Ignáci. A ty, Matyldo, se styď! Jsi žebračka, jak si můžeš myslet na mého syna? On není jen tak někdo, rozumíš?“

„Tak moment, Matyáši,“ vyjela Matyldina matka stejně ostře.

„Co nám to tu vykládáš, ty čumáku? Tvůj syn je taky žebrák, netvař se, že jsi lepší než my. Máš taky holý zadek!“

„Mám povoz a koně. A stánek. Nejsem obyčejný jarmarečník, jsem obchodník, rozumíš, ty důro hádavá?“

„Nemůžete toho vy dva nechat? Proč mou Matyldu urážíte?“ okřikl je Ignác. Díky tomu, že rád jedl a nebyl vůbec štíhlý, měl znělý hlas a uměl se chovat mimořádně autoritativně. Jenže tohle na jeho otce neplatilo.

Začali se hádat a nakonec na sebe štěkali jako vzteklí psi. Hádku ukončil až městský dráb, který k nim přiběhl s halapartnou v ruce a s helmicí křivě posazenou na hlavě, protože zrovna dřímal za pootevřenými vraty radnice. Když u nich zastavil, na zledovatělém dláždění uklouzl a měl co dělat, aby se nesvalil. To ještě zhoršilo jeho už tak mizernou náladu.

„Tak co to tu je, vy drbani?“ houkl nepřívětivě. „Noc v šatlavě vám zjevně prospěje. Jdeme.“

„To snad není nutné,“ začal zdvořile vyjednávat Ignác. „Chci se oženit s touhle dívkou a rodičům se to nelíbí. To se přece stává, ale kvůli tomu snad ještě nemusíme do vězení.“

„To mě nezajímá. Podle rozhodnutí konšelů mám do šatlavy zavřít každého, kdo bude během jarmarku dělat na rynku povyk.“

„Jenže jarmark už skončil,“ upozornila Josefína. I ona se trochu uklidnila a teď veškerou svou výřečnost obrátila na biřice.

„Konšelé nařídili zavřít ty, kteří by dělali rotyku během trhu. Ale teď už…“

Biřic na ni houkl, aby držela hubu, že nemá náladu na hloupé řeči. Bylo zřejmé, že je vysvětlování a přemlouvání marné. Nakonec tedy Matyáš odvedl koně do zájezdního hostince a zaplatil za jeho ustájení a za to, že tam do rána ohlídají kárku se zbožím. Pak se vydal za ostatními, kteří pod dohledem biřice čekali před vchodem do radnice.

Prošli mázhauzem a sestoupili do sklepení, kde se nacházela děčínská šatlava. Biřic otevřel nízká, rezavými plechovými pláty pobitá dvířka z masivních fošen a pohybem halapartny jim ukázal, aby vstoupili. Skoro dobromyslně zavrčel: „Máte štěstí, holoto, šatlava je prázdná. Vyspíte se jako u maminky. Po klekání vám přinesu vodu a chleba.“ Pak dveře zabouchl a zamkl.

„Tos myslel vážně, Matyáši, že má dcera není pro tvého syna dost dobrá?“ ujišťovala se nerudně Josefína a posadila se na slámu. V šatlavě nebyl žádný nábytek, jen hromada tlející slámy a pod oknem dřevěná díže zaklopená víkem. Podle pachu bylo na první pohled jasné, k čemu slouží. Víc toho v radničním sklepení s malým okénkem u stropu nebylo, jen sychravo a lezavá zima.

„Nemám důvod na tom cokoli měnit. Ignáci, nech tu holku být a pojď sem ke mně!“

„Odpusť, otče, ale v tomhle tě neposlechnu.“

„Ignáci, najdu ti hezkou nevěstu a s věnem. Mám v kraji ještě nějaké slovo. Všichni vědí, že jsem poctivý obchodník. Nezahazuj se s ní, copak ty nechceš být bohatý?“

„Ne,“ suše opáčil Ignác. Chtěl by otci říci, aby neplácal hlouposti. V kraji všichni přece věděli, že na co sáhl, to se mu nepovedlo. Nedalo se předpokládat, že by kterýkoli kupec prahl po tom, aby si jeho dcera vzala Matyášova syna, navíc se o Ignácovi vědělo, že je hudebník, a to samo bylo důvodem k pochybnostem, zda by dokázal svou rodinu slušně uživit. Jenže bylo mu otce líto, nechtěl mu říci krutou pravdu, ale rozhodně nemínil ustoupit. Raději mlčel.

Ticho však v žaláři nezavládlo. Okamžitě se ozvala Matyldina matka: „Slyšela jsi? Pojď ke mně, nedám tě do takovéhle rodiny. Jsme chudé, ale slušné a poctivé. Matyáš prošustroval živnost i dům, a kdyby neměl babičku a ženu, bude chodit s žebráckou holí!“

„Ty čarodějnice!“ zaječel Matyáš, ale Ignác mu zabránil, aby se na Josefínu vrhl. Pevně ho sevřel kolem ramen a pak vyslal kratinký pohled na Matyldu. Seděla na podlaze jako uzlíček neštěstí a v očích měla slzy zoufalství. Klidně, bez náznaku jakéhokoli vzrušení oznámil: „Je nám jedno, co si o tom myslíte. Já a Matylda budeme manželé a opovažte se dál hádat. Není to vaše věc!“

„To se tedy mýlíš,“ sykl nepřátelsky Matyáš. Zase byl celý svět proti němu. Teď už i jeho vlastní rodina, ale on nemínil nikomu ustupovat. „Nikdy ti nedám své požehnání.“

„Ani já ne!“ přidala se hned Matyldina matka. „A bez něj vás žádný kněz neoddá. Chcete snad žít v hříchu?“

„Proč ne?“ ozvala se odbojně Matylda. Postavila se a rukou si otřela vlhké oči. „Ty taky žiješ v hříchu, nebo snad ne? Dejte nám pokoj!“

„Tohle je náš poslední společný jarmark,“ upozornil ještě Ignác, pak Matyldu objal, políbil a odvedl do opačného rohu sklepení. Vrátil se k otci, nabral do náruče seno a odnesl ho, aby nemusel sedět vedle něj.

V šatlavě zavládlo ticho. Matyáš a Josefína se navzájem měřili nepřátelskými pohledy, ale ještě nelaskavěji se dívali na své nevděčné děti. Tak je našel děčínský biřic, když jim donesl čtyři slabé krajíčky chleba a džbán s vodou.

„Vidíte, že to jde, nehulákat a nehádat se,“ zahlaholil bodře.

„Tak se mi to líbí! Chovejte se slušně a ráno vás konšelé propustí.“ Najedli se mlčky, ani si nepopřáli dobrou chuť a nikdo z nich chléb nepožehnal, jak by se slušelo. Matylda se stulila do Ignácovy náruče, zahrabali se do slámy, která alespoň trochu hřála, a tiše si šeptem sdělovali, co udělají. Vyhlídky neměli růžové, ale rozejít se nemínili.

„No co, budeme dál objíždět jarmarky, zpívat a prodávat písničky. A mezitím budeme pracovat na nějakém statku, abychom měli střechu nad hlavou a živobytí. Uvidíš, bude nám to stačit,“ uklidňoval Ignác rozechvělou dívku.

„Ale co si matka počne beze mě?“

„Nestarej se! Jí je také jedno, co bude s tebou. Vzala to za špatný konec.“

„Tvůj otec ale první. Neměl nás urážet.“

„Nebudeme se přece kvůli nim hádat ještě my. Miluju tě a bude nám spolu hezky. Stačí?“

„Věřím ti.“

S tím usnula, ale Ignác spát nedokázal. Přemýšlel, co se dá dělat, protože jejich budoucnost nebyla rozhodně tak růžová, jak ji líčil.

Otázka byla, zda je vůbec nechají na jarmarcích vystupovat, pokud nebudou mít list o zachovalosti. A ten těžko dostanou, pokud budou žít bez manželské svátosti v hříchu. Mohli by se dokonce vystavit nebezpečí, že je příliš horlivá městská rada postaví na pranýř nebo nechá metlami vyšlehat z městské brány. Živobytí u sedláka by snad našli, a pokud bude rozumný, přimhouří oči i nad tím, že spí spolu. Ovšem nikdo je nepřijme do služby s tím, že budou hospodářství každou chvíli na několik dní opouštět, aby mohli navštěvovat jarmarky.

Ignác rozuměl hudbě, znal katechizmus a vyznal se v dějinách i aritmetice, ale o praktickém životě mnoho nevěděl. Byl si toho vědomý a měl na sebe zlost. Nakonec se rozhodl, že se musí poradit s někým zkušenějším, než je on sám. Od čeho měl rodinu? Vilemína byla mazaná všemi mastmi, ta mu určitě poradí. Tohle rozhodnutí ho uklidnilo a nakonec usnul i on.

Ráno všechny čtyři odvedli do kanceláře a tam jim městský písař vyměřil pokutu za nepřístojné chování a oznámil, že mají dva roky zákaz navštívit děčínský jarmark. Protože Josefína tolik peněz neměla, zaplatil Ignác velkoryse za všechny čtyři. Ani mu nepoděkovala.

Když vyšli před radnici, zabručel Matyáš: „Pojedeš se mnou do Kamenice? Máš tam své věci. Nemíním tě okrást. Ale bez té holky.“

„Jen jeď,“ špitla Matylda. „Já si taky musím domů pro své věci. Nemám toho moc, to snadno unesu. Přijdu za tebou do Kamenice. Miluju tě!“

„Já tebe taky. To zvládneme!“

Protože Jindřich Ignác Teigl zemřel o adventu, ujal se dočasně povinností kněze v Kamenici jeden z mistrů augustiniánského gymnázia z České Lípy. Až týden před Hromnicemi se ve městě objevil nový děkan jmenovaný litoměřickým biskupem. Jmenoval se Melchior Ritterbaum, byl to mladý a ambiciózní kněz. Přišel z Chebu a česky nerozuměl ani slovo. To ale tady pod horami příliš nevadilo, německy tu uměl každý.

Anna smrt starého děkana oplakala, protože ho měla ráda a v posledních letech s ním jako kostelnice trávila spoustu času. Rozuměli si a Anna se mu mohla svěřovat se všemi rodinnými starostmi. A že jich neměla málo. Věděla totiž, co provádějí nejen její synové, ale především vnuci a vnučky. Radila jim, a to i tehdy, pokud o to příliš nestáli. Jenže Anna věděla, že se mladí často tváří lhostejně, ale dobré a správně zaseté sémě dříve nebo později vzklíčí.

Svůj čas při návštěvách hřbitova teď poctivě dělila mezi hrob svého muže Ignáce a podstatně honosnější hrob s kamenným náhrobkem, pod nímž spočíval děkan Jindřich Ignác Teigl. U obou se pomodlila a pak se zemřelými chvíli rozprávěla. Vyprávěla jim, co je kde nového, a občas je prosila o radu. Připadala si nejen opuštěná, ale chvílemi bezradná. Za léta svého života se toho naučila spoustu, rozuměla lidským duším a ovládala všechny práce, které měla správná hospodyně znát. Jenže neměla školy a bylo toho mnoho, na co se musela občas zeptat lidí učenějších, než byla ona sama.

Bylo před ranní mší, ale stihla ještě zaběhnout k hrobu svého manžela. Pomodlila se, otřela zvlhlé oči a vydala se zasněženou cestičkou mezi hroby ke vchodu do sakristie. Když vstoupila, uviděla Melchiora Ritterbauma. I když přijel už před dvěma dny, dosud se spolu nesetkali a nehovořili o jejích povinnostech.

„Pochválen buď Ježíš Kristus!“ řekla uctivě a zavřela za sebou malá dvířka. Venku foukal studený vítr, ale v sakristii nebylo o nic lépe.

„Až na věky, dcero. Jak jsem se dozvěděl, vypomáháš tu, než nastoupí nový kostelník. To ctí tvou pokoru.“

„Já jsem kostelník,“ opáčila stále ještě klidně a zdvořile. „Uzavřela jsem s ctihodným panem děkanem smlouvu a dostávám za svou práci plat.“

„Žádnou smlouvu jsem v jeho listinách nenašel.“

„Dohodli jsme se ústně. Znali jsme se léta a věřili jsme si.“

„To je možné, dcero. Ale já tě neznám. Proto pochybuji, že by byl můj předchůdce tak neobratný a svěřil úřad kostelníka ženě.“

„Chceš naznačit, otče, že lžu?“

„To jistě ne, jen míním, že to nebylo tak, jak mi tu vykládáš. Tento úřad při kostele musí zastávat muž.“

„V žádných církevních předpisech takové nařízení nestojí. Ctihodný děkan Teigl to zjišťoval a pověděl mi o tom,“ bránila se zoufale. Došlo jí, že nejspíše přijde o svou poslední životní radost.

„Nebudu se s tebou přít, dcero. Ve farnosti, kterou já spravuji, také já rozhoduji. Děkuji ti, že tu pomáháš, ale jakmile sem přijde kostelník, vše mu řádně předáš. Mimochodem, znáš místní lépe než já. Koho bys mi doporučila?“

Anna měla chuť odpovědět jadrně způsobem, který se na posvátné místo vůbec nehodil. Potlačila však svůj vztek a s přemáhaným klidem řekla: „Podle církevních předpisů by jistě nebylo správné, aby prostá žena radila svému duchovnímu pastýři. Pokud by můj nástupce hledal koště na zametání, je za skříní na paramenta. Svíce jsou v truhlici a nic dalšího tu pro práci kostelníka není. Vše ostatní jsem nosila z domova. Mohu odejít, otče?“

„Pýcha a vzpurnost jsou velkým hříchem, dcero. Nejdříve tu ukliď, za chvíli začíná bohoslužba.“

„Mám práci doma, otče. Ano, pomáhám tu, ale podle tvého výkladu z dobré vůle, tedy jen když mám čas. Ale ten právě nemám. Sbohem!“

Otočila se, a aniž čekala na souhlas, proběhla kolem něj otevřenými dvířky do důvěrně známého chrámu. V rychlosti se pokřižovala a soše svatého Jakuba se omluvila: „Odpusť mi to, ale dneska z tebe prach už stírat nebudu.“

Když vyšla na rynek před kostelem, polykala slzy. Sníh byl zmrzlý a musela si dávat pozor, aby neuklouzla a neupadla. Rychle přemýšlela, co udělá. Jenže dělat se nedalo nic. Se svěšenými rameny a sklopenou hlavou se pomalu vydala svažitou uličkou podél zámecké zdi do svého domu pod kostelem.

Anna neměla ve zvyku se hroutit. V životě už dostala tolik ran, že jedna navíc ji zlomit nemohla. Když došla k vratům svého domu, měla jasno. Nebude se doprošovat, stejně by to bylo zbytečné. Nad prací kostelnice udělá prostě kříž, ale musí si najít jinou užitečnou náplň svých dní. Nechce skončit jako jiné stařenky, které celé dny sedávaly na lavicích u pece nebo před domem a vyhaslými pohledy sledovaly, co se kolem děje, ale ve skutečnosti žily už jen vzpomínkami. Anna chtěla žít přítomností.

II. KAPITOLA 

Už před Hromnicemi musela část duchcovských měšťanů ulehnout, protože je trápila horkost a dušnost a z nosu jim teklo tak, že měli od neustálého otírání plátěnými ubrousky tváře a nosy odřené do ruda. Petr tuhle nemoc znal, protože přicházela často, a věděl, že je smrtelná jen pro staré lidi, kteří byli v zimě slabí a nedokázali se nemoci bránit. Těm ostatním stačily horké odvary z bylin a utišující masti na odřeniny kolem nosu. Na podobných epidemiích Petr jako lékař vždycky slušně vydělal.

I když věděl, že nemoci patří k životu, a ve městě zvlášť, nemínil riskovat zdraví rodiny, a proto poslal svou ženu Barboru i s oběma syny do hor k Pavlíně. Všude ležely závěje sněhu, ale cesta byla proházená a saně tažené koňmi s ní neměly sebemenší problém. V Rauschengrundu se tahle nemoc vůbec neobjevila, protože tu bylo zdravější povětří. Jeho sestra už před dvěma lety upravila letohrádek tak, aby se v něm dalo žít i v zimě, a odstěhovala se tam. Zpočátku nechápal, proč se vzdala života ve městě, své malé panství mohla klidně řídit i z jeho domu.

Pak ale pochopil, když se mu ostýchavě svěřila, že se zamilovala. Správci pily na jejím panství byli nejspíše Pavlíniným osudem. Nejprve chodila s tím prvním, ale po nějaké době ho vyhnala, protože se opíjel, byl k ní drzý a co víc, dlužil peníze za nájem. Pavlína nebyla lakomá, ale měla ráda pořádek. Vzápětí se zamilovala do jeho bratrance Konráda, který pilu převzal. Byl to solidní, vyrovnaný a hodný muž, který měl jen jednu vadu, dříve býval katem. Tenhle fakt Petrovi rozhodně nevadil, když mu to Pavlína důvěrně prozradila, ale věděl, že v Duchcově by se na to dívali jinak. Naštěstí to nikdo nevěděl, ani vrchnostenští úředníci na zámku ne, protože jejich poddaný nebyl. Tak co by se o něj zajímali?

Petrova manželka Barbora byla prostá dívka, která se nesmírně polekala, když se dozvěděla, že její švagrová má titul baronky, a ona s ní zpočátku mluvila jako s holkou ze své rodné pastoušky. Pavlína jí to vymlouvala, ale zbytečně. Barbora se snažila hovořit s ní mimořádně zdvořile, což jí ovšem nešlo a někdy to vyvolávalo na Pavlínině tváři pobavený úsměv. Ale nikdy si z ní netropila žerty, protože byla ráda, že si Petr po dlouhé době našel ženu, která ho měla ráda a vyhovovala mu. A co víc, za svou ji přijali i oba chlapci, které měl bratr z prvního manželství.

Proto byla nesmírně překvapená, když hned první večer, který Barbora trávila v Rauschengrundu, ji požádala o důvěrný rozhovor. „Ne teď, paní baronko,“ vykládala ostýchavě. „Postarám se o chlapce, nebudete s nimi mít žádné starosti. Jsou to uličníci, ale to k jejich věku patří. Doma jsem měla na starosti pět bratrů, proti nim jsou tihle andílci.“

Andílci Ignác a Wolf vzápětí vtrhli do komnaty, kterou Pavlína nazývala salonem a kde přijímala návštěvy a odpočívala. Byli mokří a sníh měli na šatech i na botách. V salonu byla kachlová kamna, v nichž se topilo ve dne i v noci, a tak z nich sníh začal hned opadávat a tál na rudém koberci.

„Máme hlad,“ křičel Ignác. „Touhle dobou doma dostáváme svačinu.“

„A ven! Hned,“ poručila ostře Barbora a po očku sledovala, co na chování chlapců poví její vznešená švagrová. „Jak se to chováte, neumíte poprosit?“

Wolf se podíval na svého bratra, a to už Pavlína věděla, že přijde nějaké uličnictví, protože je znala. Vzápětí si oba chlapci klekli, sepjali ruce jako v kostele a dvojhlasně začali odříkávat: „Teto Pavlíno milovaná, svačinu naši vezdejší, dejž nám dnes a neuveď nás v pokušení, abychom si ji z komory tajně nemuseli vzít sami.“

Pavlína se rozesmála a o chvilku později i Barbora. Tohle jako by mezi nimi zbořilo hradbu stavovských rozdílů, na které si většina lidí tak potrpěla.

Barbora odvedla chlapce, aby se převlékli do suchého, Pavlína poslala pro kuchařku a sama si klekla na zem a čistila koberec. Naštěstí to byla jen voda z roztátého sněhu. Už více než rok zaměstnávala na svém zámku, jak letohrádku říkala, chudou rodinu ze Sandlu. Gregor opravoval, co bylo třeba, staral se o zahradu, štípal dřevo a topil. Jeho žena Trudy uklízela a vařila. S nimi tu žila jejich dcera Helga, té bylo deset let a matce se vším pomáhala. I tentokrát se přihnala ona, protože matka zrovna pekla a nemohla odejít od pece.

„Prostři v jídelně, koláčky a něco horkého na pití,“ poručila jí.

„Pomohu vám,“ nabídla se hned dívenka, když uviděla svou paní klečet na koberci.

„To zvládnu. Máme ještě citrony?“

„Spoustu. Otec byl v Duchcově pro zásoby a kupec jich zrovna dovezl celou ošatku.“

„Tak udělejte citronádu a oslaďte ji medem. Tu mají chlapci rádi. Ale pospěš si!“

Helga se nepatrně uklonila, i když tohle Pavlína po svých služebných nepožadovala, a odběhla.

Za chvíli už seděla s Barborou a synovci u stolu. Obsluhovala je Helga a Pavlína si pobaveně všimla, že se rychle převlékla z obyčejných pracovních šatů do lepších. Ty dostala od Pavlíny k Vánocům. Určitě se nastrojila ne kvůli ní, ale kvůli oběma chlapcům, byli zhruba ve stejném věku.

„Jů, citronáda,“ jásal Ignác, když se s bratrem uvelebili u stolu. Ale tentokrát se nejprve zbožně pokřižoval a počkal, až mu služebná podá hrnek s horkým nápojem.

„Něco jsem ti přivezl,“ řekl ostýchavě Wolf a Pavlíně podal plochý balíček. Zvědavě ho rozbalila, uvnitř byl tuhý karton a na něm byl namalovaný její portrét. Nebyl dokonalý, ale poznala se v něm.

„Líbí se ti?“ zeptal se stydlivě Wolf. Pavlína věděla, že rád maluje, ale že má tak jistou ruku, to netušila.

„Nechám ho zarámovat a pověsím si ho do ložnice,“ řekla potěšeně. „Chceš být malířem?“

„Chtěl by,“ zasáhl jeho bratr, který si většinou osoboval právo mluvit za oba. A byl to on, kdo vymýšlel většinu alotrií, které spolu prováděli. Neudělali bez sebe krok, a i když se neustále pošťuchovali, měli se velice rádi. „Ale tatínek z nás chce mít lékaře. Nabízel jsem mu, že se obětuju a půjdu studovat, když nechá bratra malovat. Jenže z nás dvou je Wolf ten chytřejší, má na školu hlavu.“

„Ty taky, kdyby ses občas trochu učil, Ignáci,“ opáčil přátelsky jeho bratr. „Malovat mohu přece i jako lékař. Tatínek taky pořád neléčí, ale občas něco sepisuje.“

Pavlína vrhla zvědavý pohled na Barboru, ale okamžitě jí došlo, že se bratrova žena nedokázala naučit pořádně číst ani psát, a rychle se proto obrátila zpátky na oba chlapce a zeptala se, jestli vědí, co vlastně jejich otec píše.

„On to zamyká do truhlice,“ pokrčil omluvně rameny Wolf.

„Jak vás znám, to ještě nic neznamená,“ pousmála se Pavlína. Byla opravdu zvědavá. „Zítra vás vezmu na výlet do hor, pokud mi povíte pravdu.“

„Aby sis nemyslela, teto, že bychom se hrabali v otcových věcech, ale náhodou, opravdu jen náhodou nechal jednou ležet tu knihu na stole,“ vykládal Ignác. „Když jsem to přečetl, nevěřil jsem vlastním očím.“

„Hele, nedramatizuj to,“ napomenul ho dobromyslně Wolf.

„Prostě otec píše román. Stihli jsme však přečíst jen malý kousek. Vypadá to, že je o lásce.“

„Takže nás to přestalo zajímat,“ přiznal Ignác a natáhl ruku k míse s povidlovými koláčky. Ale na poslední chvíli ji stáhl, obrátil se na Barboru a řekl: „Maminko, vezmi si první!“

Tohle gesto Pavlínu opravdu potěšilo, protože bylo jasné, že se z Barbory stala přesně taková žena, jakou domácnost jejího bratra a synovci potřebovali. O to zvědavější byla, co s ní chce důvěrného probrat.

Teprve když chlapce uložila a odvyprávěla jim pohádku na dobrou noc, pozvala do salonu Barboru. Na stolek postavila karafu s červeným vínem, dvě skleničky a sama do nich nalila. Připily si, Barbora velice opatrně, protože na víno zvyklá nebyla, Petr měl raději pivo.

„Tak co tě trápí, Barčo?“ zeptala se Pavlína přátelsky.

„Víte, paní baronko…“

„Jestli chceš, abych ti poradila, jsem pro tebe Pavlína, jasné?“

„Slibuju, budeš Pavlína, ale dneska večer ještě ne. Ta věc je složitá a já bych se nemohla soustředit,“ omlouvala se zdvořile Barbora. „Jde o to, že mne Petr už asi nemá rád.“

„Myslíš, že má jinou? To mi k němu nesedí.“

„Tak jsem to nemyslela,“ vyhrkla rychle. „Ale… prostě nechová se ke mně tak jako jiní ke svým ženám.“

„A tohle ti nakukal kdo?“ oddechla si Pavlína, protože šlo zjevně o nějakou hloupost.

„Povídám si se sousedkami. Jsem v měšťanském domě nová a nemám takové zkušenosti jako ony. A já chci být dobrá manželka, když mě potkalo takové štěstí. Proto chci, aby byl Petr šťastný. Všechny mi potvrdily, že žena může udělat svého muže nejšťastnějším, když mu dá děti. To jí také zaručí pevné místo v jeho domácnosti. Jenže Petr je nechce. Nikdy ve mně nezůstane tak dlouho, abych otěhotněla. Ptala jsem se ho proč. Ale jen mi odsekl. Takže je jasné, že už mě nemá rád. Proč by jinak ode mě děti nechtěl?“

„Má už dva syny.“

„Za chvíli vyrostou a odejdou z domu. A pak, já bych moc chtěla, aby měl děti i se mnou.“

„Třeba nechce děti právě proto, že tě má rád. Jeho první žena zemřela při porodu. Bojí se o tebe.“

„Co by se mi mohlo stát? Je přece lékař!“ podivila se Barbora. Pak se ale zarazila, protože o první Petrově ženě se doma nikdy nemluvilo, a opatrně se zeptala: „Opravdu zemřela při porodu? Proč jí Petr nepomohl?“

„Boží úradek nemůže změnit nikdo, ani sebelepší lékař, to snad víš, Barčo. Kolik žen zaplatilo za narození dítěte svým životem. I takové, které si mohly dovolit slovutného lékaře a nejlepší porodní bábu v kraji. Každé dítě, i když dá muži radost, je pro nás velké riziko.“

„Tak proto žádné nemáš,“ vyhrkla bezmyšlenkovitě Barbora. Pavlína ucítila bodnutí u srdce. Kdysi dítě chtěla svému manželovi dát, jenže nebyl schopný ji obtěžkat. A pak už žila sama, jen se svými milenci. Své dítě nechtěla porodit jako bastarda. Sama nevěděla proč, najednou ji přepadla naléhavá otázka, proč se vlastně nevdá. Konrád byl muž, s kterým by byla ochotná spojit svůj život. Bylo jí devětadvacet, a jestli chtěla mít vlastní dítě, měla nejvyšší čas, pokud už nebylo pozdě.

„Promiň, urazila jsem tě?“ zeptala se znepokojeně Barbora, když postřehla, jak se změnil výraz její švagrové. Neuměla sice číst v knihách, ale v lidských tvářích ano. Byla vnímavá a citlivá a hned jí došlo, že řekla něco, co neměla.

„Ne, Barčo, jen jsi mi dala námět k přemýšlení,“ přiznala se Pavlína. „Jsme přece kamarádky, a tak ti nebudu lhát. Taky bych chtěla mít své dítě. Jenže to bych si musela nejdřív opatřit manžela.“

„Proč? U nás v pastoušce byla polovina dětí nemanželských. To si však asi baronka nemůže dovolit.“

„Máš bohužel pravdu. Nejde však jen o titul. Dítě má mít oba rodiče, ne jen matku. V tom souhlasím s církví. Ale vraťme se k tobě, má drahá. Jak znám svého bratra, něco mu vysvětlovat nebo ho přemlouvat cenu nemá. Je paličatý jako mezek. Pokud si něco usmyslí, nehne s ním nic. Ovšem to neznamená, že si nemůžeš své prosadit jinak.“

„A jak?“

„Je to snadné. Nesmíš mu dovolit odejít dřív, než tě naplní, rozumíš? Musíš si ovšem vybrat dobu, kdy žena obtěžká nejsnáze.“

„Když je měsíc v úplňku,“ vyhrkla snaživě Barbora.

„Ale houby. Podle porodní báby z vesnice je to prý nejlepší v polovině doby mezi našimi měsíčními potížemi, jasné? Stačí zvednout nohy a sevřít je za Petrovými zády. Prostě ho nepustíš.“

„Bude se zlobit.“

„To je možné. Jsi ale mladá a silná, až mu dáš dítě, uvidíš, jakou bude mít radost.“

„Ty jsi tak chytrá, Pavlíno,“ vyhrkla okouzleně Barbora. Byla tak nadšená, že ji zapomněla titulovat jako baronku.

Dorotka seděla u okna a vyhlížela ven na zasněženou cestu. Když údolí zapadlo sněhem, bylo v něm neuvěřitelně smutno. Všude hromady sněhu, od něhož se jako zlatavé šípy odrážely sluneční paprsky, až někdy oči zabolely. A za zelenou hradbou jedlí stoupal dým z komína domu u Akátové hutě. Sklárna jejího bratrance Ambrože v zimě jako obvykle vyhasila pec a pracovalo se jen na údržbě klenby, brousily se sklářské nástroje, rovnalo se neprodané sklo. Ale hlavně, obě rodiny, které tam žily, se hřály u pece a bavily se.

Nepracovalo ani Vilemínino bělidlo, které Dorotka řídila. Stálo u potoka kousek pod její chalupou, materiál na stavbu jí věnovala Vilemína. Žila v údolí se svým mužem Jakubem už druhým rokem. Byl to hodný a pracovitý mládenec, měla ho ráda, protože uměl všechny práce, ostatně, i tuhle chalupu postavil vlastníma rukama on. Dorotka, která se jako dítě rvala se všemi kluky, nikoho neposlechla a měla radost, když některého přemohla, i za cenu boulí a odřenin, teď sedávala poslušně doma a čekala na svého manžela. Občas si zaběhla do Akátové hutě popovídat, odklízela sníh, starala se o pár slepic a kravku, a nudila se. Občas ji napadlo, že by bylo v chalupě mnohem veseleji, pokud by v kolébce leželo jejich dítě. Jenže veškerá snaha byla zatím marná, neotěhotněla. Jakuba to naštěstí netrápilo, říkal, že sekera spustí, až pánbůh dopustí.

Co ji však opravdu trápilo, byl fakt, že jim docházely zásoby a peníze na nové neměla. To, co na podzim dostala od Vilemíny, utratila za nový kabát pro svého Jakuba. Měl z něj takovou radost, že byla ochotná jíst až do jara spařenou slámu, protože ona sama měla radost ještě větší. Jenže radosti se člověk nenají. Kručelo jí v žaludku a v rendlíku měla jen trochu jahelné kaše, a tu schovávala pro Jakuba. O tom, jak na tom jsou s penězi, mu neřekla ani slovo. Ani Jakub se jí nesvěřoval s problémy, pokud nějaké nastaly. Během roku pracoval jako stavební nádeník v Kamenici, ale na zimu ho mistr Koula poslal domů, protože práce bylo rok od roku méně.

Konečně na cestě k chalupě zahlédla rozložitou Jakubovu postavu. Přes rameno nesl režný pytel, byl v Kamenici u svého mistra Kouly, který mu dlužil poslední výplatu. Pytel byl však zplihlý, mnoho v něm nenesl, takže bylo jasné, že mu mistr opět peníze nedal.

Vešel, rukou oprášil sníh z pláště. Kabát visel na věšáku, protože si ho šetřil na svátky a do kostela, a řekl: „Dal mi jen deset krejcarů. Přinesl jsem trochu hrachu. Prý mi za týden doplatí zbytek, ale nevím, nevím. Nestojí si prý dobře. Na jaře se musím poohlédnout po jiném mistrovi.“

„Tady máš večeři,“ řekla a na stůl donesla jen jednu misku. Víc v rendlíku neměla.

„A ty?“

„Už jsem jedla,“ zalhala.

Podíval se na ni, pak ji objal a něžně řekl: „Jsi ta nejkrásnější lhářka v křesťanském světě. Rozdělíme se, mně to bude stačit.“

Jedli mlčky, střídali se o jednu lžíci a bylo jim spolu hezky. Láska byla víc než hlad. Tak to cítila Dorotka. Jakub byl praktičtější. Když dojedli, podal jí lžíci, aby ji ještě olízla, a pak řekl:

„Ten hrách nám bude stačit nejvýš na tři dny. U Ambrože už taky vaří z posledního, stavoval jsem se tam, abych se poptal, co a jak. Zbývá nám jedině Vilemína.“

„Ne! Dala nám dům, zaměstnala mě a platí mi více než dobře. Nepůjdu za ní s žebrotou. Musela bych se stydět.“

„Já vím, chceš být samostatná jako ona,“ přikývl chápavě Jakub. „Děláš dobře. Pokud se má někdo o rodinu postarat, jsem to já. Nebudu už dělat Koulovi nádeníka. Najdu si lepší službu, ne jenom na léto.“

„Jenže kde ji chceš teď hledat? Do služby páni přijímají na svatého Martina a je to na celý rok. Tedy kromě nádenických prací na sezonu. Všechny lepší práce budou obsazené.“

„To máš pravdu,“ souhlasil. Ale řekl to hlasem, který jasně říkal, že o tom nezačal jen tak. Znala ho, nikdy nemluvil do větru a vždycky si uměl poradit. Proto ho tak milovala.

„Dám ti hádanku,“ pokračoval a jeho rty se nepatrně usmívaly.

„Dá se odejít ze služby před svatým Martinem?“

„Nedá, vrchnostenská instrukce to zakazuje. Za porušení smlouvy čeká poddaného pranýř nebo výprask.“

„I když jsi učenější než já, nemáš pravdu,“ vykládal vítězoslavně. „Co když nějaký služebník odejde ze služby nikoli jinam, ale tam nahoru? Co když umře?“

„Tak už mě nenapínej, Jakube,“ řekla a několikrát mu spíše z nedočkavosti zabušila pěstmi do jeho široké hrudi. Ale šetřila ho.

„Neraduj se, má to háček,“ povzdechl si. „V Haidě hledají dobrého tesaře. Je pořád co opravovat. Vozy, střechy, okenice, bedny na zboží.“

„Kupci?“

„Jo. Tu službu mi nabídl Vilemínin manžel. A platil by velice slušně, protože ví, že umím vzít za práci.“

„Lukáš Kreybich?“ ujasňovala si opatrně Dorotka. V téhle nabídce nebylo jedno čertovo kopýtko, ale hned dvě. Vilemína určitě nebude nadšená, pokud by se jejich manželé stýkali. S Lukášem Kreybichem se v podstatě rozešla, i když byli oficiálně manželé stále. Ale to by ještě nebylo to nejhorší. Jak Vilemínu znala, byla to rozumná žena a jistě by to nějak pochopila. Horší to bude s jejím otcem Matyášem. Už takhle se na ni mračil, ale kdyby Jakub začal pracovat pro Novou šenovsko-haidskou obchodní společnost, považoval by to za stejný zločin jako upsat duši ďáblovi.

„Jo, Lukáš mi to nabídl,“ potvrdil vyrovnaně Jakub. „Ale neboj se, dá se to zvládnout, budeme se vídat každý den. Nebo skoro každý. Z Haidy to sem mám přes Polevsko hodinu cesty, když půjdu svižně. A to já půjdu, protože se na tebe vždycky těším. Navíc si budu práci řídit sám. Když úkoly zvládnu rychle, budu doma dřív, než jsem chodíval ze stavby. Jenom kdybych se zdržel, přespím ve skladišti. To se dá vydržet, nemyslíš?“

„Ten háček přece není, že budeš pracovat až v Haidě, ale v tom, pro koho budeš pracovat!“ vysvětlovala rozmrzele.

„Proč? Lukáš Kreybich patří do rodiny. Nebo snad ne?“ zeptal se zklamaně. Očekával, že mu teď padne kolem krku, nadšením ho zlíbá a nechá se pomilovat.

Povzdechla si a rychle počítala. S otcem se stejně vídala zřídka a pokaždé jí vynadal. Bude tedy chodit jen za matkou, a to pouze tehdy, pokud bude otec někde za obchodem. Je to její život. Za Vilemínou zajde hned zítra, aby si to vyříkaly.

„Jsi skvělý,“ opravila se rychle a objala ho. Za chvíli ji už v náruči nesl k lůžku. Oba věřili, že se jim teď bude dařit lépe.

III. KAPITOLA 

Těsně po Vánocích se k rodičům na zámek v Liberci vrátil z Itálie syn Johánek. Nechtělo se mu nic vysvětlovat, ale otci bylo jasné, že se muselo stát něco vážného, když byl ochotný vážit v zimě cestu přes zledovatělé alpské průsmyky. Kolik poutníků tam už v mrazech a vichřicích zahynulo. Ale Johánek měl štěstí, prošel bez úhony.

Pár dní ho nechali být, ale pak na něj oba udeřili, aby šel s pravdou ven. Tak rychle své učení skončit nemohl. Byl vynikající řezbář a v Římě se zdokonaloval u slovutného mistra, který pracoval i pro papežský dvůr. Tam se mohl nejen hodně naučit, ale hlavně získat bohaté mecenáše a přátele. Ty každý umělec potřeboval. Chvíli se vykrucoval, ale nakonec pověděl, jak se to přihodilo, že je doma.

„Ne, nespáchal jsem žádný zločin,“ ohradil se důrazně, když byli rodiče podle jeho názoru až příliš neodbytní. „Jak víte, svatý otec Klement oslepl, což v osmdesáti letech není nic neobvyklého. Jenže on prý oslepl, když mu jakýsi kardinál ukazoval zednářské listiny. Jedná se o bratrstvo, které vzniklo před třiceti lety v Anglii a rychle se rozšířilo v lepších vrstvách po celém křesťanském světě. Je to móda a jeho členy jsou i někteří kardinálové a řada římských patricijů.“

„Slyšel jsem o nich,“ potvrdil Johann. „Mají urozené příznivce i na vídeňském dvoře. A také tady v Čechách. Ty ses s nimi zapletl?“

„Můj mistr. Papež Klement od svého oslepnutí zednáře nenávidí. Je v tom ovšem spíše jeho stařecká zmatenost. Připravuje bulu, v níž hodlá svobodné zednáře prohlásit za kacíře. Aby měl pro svůj akt důvody, jeho špehové v Římě neustále hledají zločiny, které by mohli zednářům připsat na vrub jako důkaz, že sešli z cesty pravé víry. Vtrhli i do dílny mého mistra, kterého někdo udal. Založil totiž první římskou lóži a byl jejím velmistrem. Ukryl jsem u sebe na poslední chvíli seznam členů. Jeho odvedli a já pro jistotu utekl. O zakázky na papežském dvoře stejně přijde a mně se už stýskalo.“

„Co tu hodláš dělat?“ zeptal se věcně otec.

„Nějakou dobu se chci rozhlížet. Přivezl jsem měšec zlaťáků, s těmi pohodlně vystačím.“

„Jak myslíš,“ pokrčil rameny Johann. „Ale nerozhlížej se moc dlouho. Zahálka je matkou hříchu.“

„Odpusť, drahý otče, ale nemáš pravdu,“ opáčil jeho syn a v očích mu hrály šelmovské jiskřičky. „V Římě jsem pracoval, až se ze mě kouřilo. Přesto jsem hřešil, jak se na každého římského umělce sluší…“

Na poslední chvíli uhnul, protože mu otec chtěl dát pohlavek, i když byl spíše symbolický. Brunhilda dobromyslně zasáhla do jejich diskuse, protože nechtěla, aby skončila hádkou. „To všechno je pěkné, ale v Římě ať si dělají, co chtějí. Českého umělce však hříchy rozhodně nezdobí. Takže poslouchej otce a dej na jeho rady.“

„Jistě, jsem doma a dám na rady nejen svého otce, ale i skvělé matky,“ odpověděl Johánek s vážným výrazem ve tváři, jenže Brunhilda ho znala a věděla, že má jinou povahu než ona a jeho sourozenci. O jeho otci, kterého vychovali jezuité, ani nemluvě. Když se s rodiči rozloučil a odcházel, láskyplně mu pošeptala:

„Ty uličníku!“

Johann záležitost svého syna pustil rychle z hlavy, protože nešlo o nic, co by musel řešit. Měl vlastních starostí až nad hlavu. Život na dvoře Filipa Josefa Gallase mu totiž znepříjemňoval zámecký kaplan Sikora. Starý jezuita si zřejmě vzal do hlavy, že Johann je bezbožník, jehož je třeba zničit. Sám byl zahořklý, protože se považoval za učence, ale v řádu mu svěřovali jen podřadné úkoly a nikdy se nestal mistrem některé z kolejí Tovaryšstva Ježíšova. Johanna neustále pranýřoval, hlídal každý jeho krok a knihovnu navštěvoval nejméně dvakrát denně, aby zkontroloval, jaké spisy se tam nabízejí a co se zde dělá.

Od pátera Koniáše totiž věděl, že se mu zde nepodařilo objevit luteránské knihy, i když na základě udání bezpečně věděl, že tam někde jsou. Páter Sikora po nich pátral dál a byl přesvědčený, že je před spálením na hranici ukryl právě Johann. Ostatně, kdo jiný? Byl knihovníkem, a protože v jezuitské koleji studoval, byl jistě obeznámený s tím, jak Tovaryšstvo jedná, a proto se mu mohl tajně postavit. Páteru Sikorovi bylo pětašedesát let a zdraví mu příliš nesloužilo, zvláště s očima měl problémy. Jako poslední věc, kterou chtěl ve svém životě ve jménu Kristovy slávy udělat, bylo dostat Johanna do vězení a nejraději přímo na hranici jako kacíře.

Jediný, kdo mu v cestě za tímhle bohulibým přáním stál, byl hrabě Filip Josef Gallas. Choval se jako dobrý křesťan a církvi dával štědré dary. Se svým kaplanem jednal zdvořile, ale chladně, protože on si ho nevybral. Na stížnosti většinou odpovídal, že jeho obvinění nebere na lehkou váhu, jenže ctí právo a zákony církevní i světské, a proto žádá jasný důkaz. Jenže ten páter Sikora v ruce neměl. O to usilovněji Johanna pronásledoval.

Druhý únorový den, který se mezi lidem nazýval Hromnicemi, světil páter Sikora podle liturgického kalendáře tak, jak se v něm uvádělo, tedy jako svátek Uvedení Páně do chrámu. Svěcení svící hromniček považoval za pohanský rituál a faráře, kteří tohle dělávali, tvrdě kritizoval. Jenže neměl nad nimi žádnou pravomoc a zvláště venkovští kněží si z jeho žlučovitých výpadů nic nedělali, protože svým farníkům rádi vyhověli. Mnozí sami měli své hromničky a při bouřkách je zapalovali, aby ochránili faru a kostel.

Když páter Sikora našel dva dny po Hromnicích hromničku v hraběcí myslivně, neudělal takovou scénu, jak by se dalo čekat. Johann zbystřil, protože to vždycky něco znamenalo. A také ano. Hned následující den si ho zavolal jeho přítel Eliáš Kessler, který byl na panství správcem.

„Mám špatné zprávy,“ řekl zachmuřeně, aniž by se nejprve zeptal na rodinu, jak bývalo obvyklé.

„Sikora?“

„Kdo jiný. Ale tentokrát je to vážné. Velice vážné. Hrabě mi nařídil, abych tu věc vyšetřil, a pokud je to pravda, musíš ihned panství opustit.“

„Nevím o ničem. Co se stalo?“

„Jde o tvého syna. Z Říma prý došel list, že Johánek je svobodný zednář, ba co víc, odnesl seznam členů lóže a zabránil tak papežskému úřadu potrestat ty bezbožníky. Na mučidlech to vyznal jeho mistr. Páter Sikora žádá, aby byl Johánek neprodleně vyslechnut právem útrpným. Hrabě však nechce zajít tak daleko a nabízí ti, že nepodnikne nic, pokud do dvou dnů opustíš s rodinou jeho panství.“

„Pokud odejdu, bude mne Sikora pronásledovat stejně. Kde se před jezuity ukryješ?“

„To je pravda, ale v tom ti neporadím, milý příteli. Taky se mi to nelíbí, ale hrabě na svém rozhodnutí trvá. Řekl, že máš dva dny, abys tu věc vyřešil. Nemá cenu o tom dál spekulovat, víc nevím a neporadím ti.“

„Tak ti pěkně děkuju,“ opáčil spíše unaveně než naštvaně Johann. Nezamířil do knihovny, ani ho nenapadlo, aby ji otvíral. Šel do komnaty, kterou v zámku obýval, aby se poradil. Brunhilda zrovna zadělávala těsto, protože směla užívat zámeckou kuchyni, která byla ve stejném patře. Johánek jí zpíval italskou písničku, aby jí práce lépe ubíhala.

„Takže budeme zase utíkat?“ vyhrkla skoro plačky. Ruce si otřela o zástěru, těsto zakryla plátěným ubrouskem a sedla si na lavici, protože se jí chvěly nohy. Už zdaleka nebyla tak statečná jako v mládí, kdy utekla z domova a bojovala o Johannovu lásku.

„Jakže to hrabě řekl?“ zeptal se Johánek. „Že máme dva dny na to, abychom tu věc vyřešili? Dobře, tak ji vyřešíme.“

„Snad se nechceš ke všemu doznat a vzít vinu na sebe?“ vyděsila se matka.

„Bůh vždycky pomůže spravedlivým, na to nezapomínejte,“ řekl zcela klidě, vstal a komnatu opustil.

Ráno našli pátera Sikoru pod širokým schodištěm ke kapli. Ležel podivně zkroucený a měl zlámaný vaz. Věc byla jasná hned, když správce s několika úředníky našel u horního schodu uvolněné prkno, které se nebezpečně viklalo. Připravili zprávu, že šlo o nešťastnou náhodu, a tu předložili hraběti Gallasovi k podpisu. Ten však listinu nepodepsal, úředníky vykázal ze své pracovny a dal si zavolat svého knihovníka.

„Smrt toho kaplana se mu hodila, mám pravdu?“ řekl celkem smířlivě.

„Všichni jsme v rukách božích,“ opáčil ostražitě Johann. Tenhle rozhovor se mu ani trochu nelíbil.

„To jistě jsme. Já však byl v kapli včera a schody byly v pořádku. Vždycky si dávám pozor, abych neklopýtl. Ba co víc, večer u kaple zahlédli tvého syna. To už bylo dávno po klekání a byl v ní jen páter Sikora. Můj lékař si všiml, že mrtvý kaplan měl na temeni úder, který nemusel pocházet od pádu ze schodů. A tvůj syn je řezbář, kdo jiný by dokázal schod uvolnit?“

„Pokud chcete někoho obvinit či potrestat, trestejte mne,“ řekl pevně Johann.

„Myslel jsem si to,“ přikývl hrabě Gallas a rozmáchlým pohybem zprávu o nehodě podepsal, čímž byla celá záležitost definitivně uzavřená. Pak se nepatrně usmál a dodal: „On věděl, že v mé knihovně byly protestantské knihy, a pomohl mi je ukrýt. Já pro změnu vím, jak to bylo se smrtí mého fanatického kaplana, takže nyní pomohu já jemu. Jsme vyrovnáni, mohl jít. Vlastně počkal ještě. Poslal mi sem svého syna!“

Johánek přiběhl skoro hned, protože postával na chodbě a čekal, jak jeho otec dopadne.

„Vstoupí do mých služeb jako řezbář a truhlář,“ oznámil mu s laskavým výrazem ve své masité tváři hrabě Gallas. „První úkol, který má, je opravit to schodiště. A udělal k němu nové vyřezávané zábradlí. Ale nejdříve nakreslil dvě nebo tři varianty, chci si vybrat.“

„Jistě, Milosti,“ přikývl překvapeně Johánek a nepatrně se uklonil. Vůbec nelitoval toho, co v noci provedl, i když si nemyslel, že to dopadne tak dobře.

„Počkal ještě,“ nařídil hrabě Filip Josef Gallas, vstal a podal mu ruku. Johánek překvapeně zamrkal, ale pak ji ostýchavě uchopil. Ve chvíli, kdy se ruce dotkly, skrčil hrabě Gallas prostřední prst a dotkl se prostředku jeho dlaně. Tajné zednářské znamení.

Hrabě se chvíli pásl na jeho údivu a pak rukou ukázal na křeslo, aby se posadil. To bylo velké vyznamenání, protože v pracovně se směl posadit jen správce Eliáš Kessler, a to jen tehdy, pokud vyřizoval s hrabětem spisy, které měl položené na klíně.

Filip Josef Gallas přešel do důvěrného tónu: „Vážím si toho, cos pro bratry v Římě udělal. Ten seznam spal.“

„To jsem udělal už po cestě, kdyby mne papežští pronásledovali a chytli.“

„Moudré rozhodnutí. Budeš teď pracovat pro mne, a pokud si ověřím, že jsi hoden mé důvěry, za rok smíš vstoupit do naší lóže. Abys rozuměl, můj otec byl vyslancem v Londýně a i on byl zednářem. Tenhle rozhovor nikdy neproběhl, můžeš jít!“

Johánek se uklonil a zmateně vycouval na chodbu. Seznam římských zednářů odnesl loni jen proto, aby neublížil svému mistrovi, ne aby chránil ostatní zednáře. Sám členem lóže nebyl a o zednářství nevěděl skoro nic. Nepochyboval však, že může mít prospěch z toho, pokud přijme nabídku hraběte Gallase. Bylo mu ovšem jasné, že otci o tom nesmí říci naprosto nic. Ani nikomu jinému, což nebylo snadné, protože v Itálii načichl mnohomluvností. Slíbil si však, že bude mít ústa na zámek.

Na slavnostní mši v kamenickém kostele svatého Jakuba se nečekaně objevil hrabě Filip Josef Kinský, právě když nový děkan Melchior Ritterbaum světil svíce, rozestavěné na podlaze před oltářem. I když ani on s lidovými pověrami nesouhlasil, nemohl se hned stavět proti nim. Byla to jeho první slavnostní bohoslužba v novém působišti. Nechtěl mít potíže, i když mu na věřících nezáleželo tolik jako na tom, aby si jeho zbožnosti a schopností všimli na biskupství. Proč by někdy nemohl působit v diecézních úřadech?

Hrabě Kinský se zastavil hned za dveřmi pod kůrem, pokřižoval se a pak skromně ustoupil ke sloupu a tam zůstal. Protože bylo v chrámu šero, Melchior Ritterbaum si ho nevšiml, i když se spolu už jednou v Chebu setkali a věděl, jak hrabě Kinský vypadá.

Kdo si ho však všiml, byla Vilemína, protože si hrabě jakoby náhodou stoupl právě k tomu sloupu, u něhož byla její lavice. Více než k oltáři se díval na ni a ještě více na malého Filipa. Byl zvědavý, jak jeho syn vypadá. Byly mu čtyři roky a neviděl ho od loňského jara. Byl překvapený, jak zesílil a byl mu podobný. Nedokázal skrýt něhu a mrkl na Vilemínu, aby pochopila, že tu je jen kvůli ní. A samozřejmě také kvůli synovi.

Jenže Vilemína ho znala a věděla, že mu nemůže tyhle okázalé projevy zájmu tak úplně věřit. Věděla, že ji má svým způsobem rád, stejně jako malého Filipa, ale byl to urozený muž a jak časem zjistila, jeho pojetí spravedlnosti bylo trochu jiné, než jak to cítili prostí lidé a pokorní křesťané. Nicméně ji chránil, a i když se s ním musela několikrát pohádat, nikdy jí zjevně neublížil. Jen se vždycky snažil získat pro sebe co nejvíce, ale to nesl jeho stav a Vilemína to tak brala.

Ostatně, ani ona nebyla naivní a uměla získat z jejich vztahu pro sebe řadu výhod, samozřejmě jiných, než o jaké usiloval on. Ne nadarmo byla jedním z nejzámožnějších plátenických podnikatelů v kraji. A i když ji někteří lidé za zády pomlouvali, že je hraběcí konkubína, bylo jí to jedno. Slova byla jen slova, a když od ní tihle lidé něco potřebovali, hrbili hřbet, protože tak už to na světě chodilo. Majetek zajišťoval úctu. Vilemína však byla zvláště vůči chudým rodinám laskavá a lidé, kteří pro ni pracovali, ji měli rádi. A ona sama se nikdy jako nemravná necítila, protože její vztah k hraběti Kinskému nebyl vypočítavost. Měla ho svým způsobem ráda, a to od chvíle, kdy se poznali, neboť při prvním setkání netušila, že je urozený muž a nový majitel kamenického panství.

Když mše skončila, nezamířili věřící k nelibosti děkana Melchiora Ritterbauma k oltáři, aby poděkovali za slovo boží, ale všichni se hrnuli k východu. Tam obklopili hraběte Kinského a ženy se mu snažily políbit ruku. Teprve teď ho poznal, a i když měl zlost, věděl, co se sluší. Aniž svlékl ornát, rychle si razil cestu davem farníků, hraběti Kinskému požehnal a pak se představil. Jak děkan předpokládal, hrabě ho několika laskavými slovy přivítal, popřál mu otevřené srdce a pevnou víru a pozval ho na zámek na večeři, aby ho mohl představit své ženě.

Z toho Vilemína rozmrzele pochopila, že hraběnka Marie Karolína Bořitová výjimečně přijela na panství spolu s manželem a těžko tedy spolu stráví noc.

Vilemína odmítla spát s manželem už před více než rokem a se správcem Heribertem si také mnoho neužila, protože ho žárlivá manželka střežila jako ostříž. Důvod byl nasnadě. Ona sama mu děti nedala a Heribert se věnoval Vilemíniným dětem tak okázale, že to nemohl přehlédnout ani slepý. Povzdechla si, což hraběti Kinskému neušlo, a po rtech mu přelétlo chápavé pousmání.

Protože ho však znala, tušila, že si příležitost najde. To jí zvedlo náladu, a když se svými dvěma dětmi vyšla z kostela, zamířila nejprve k domu pekaře, jemuž se tu říkalo Bochník, a koupila jim po dvou slaných preclících. Teprve pak se po zasněženém rynku vydala k domu, který obývala, formálně sice stále s manželem Lukášem Kreybichem, ale fakticky sama. Každý měl svou ložnici a Lukáš spával v tomhle domě jednou nebo dvakrát za měsíc. A v létě ani to ne, protože odjížděl do ciziny. Stal se významným členem Nové šenovsko-haidské obchodní společnosti, a ta měla faktorie v řadě evropských přístavů.

Večer navštívil Vilemínu nový hraběcí komoří, který se svým pánem přijel z Vídně. Nebyl místní a v Kamenici byl poprvé, takže se na rynku nevyznal a musel se vyptávat, kde ji najde. Vilemína byla kvůli Filipově neobratnosti naštvaná, protože mu muselo dojít, že to takhle nějak dopadne. Navíc ji rozladil nejen vzkaz sám, ale i způsob, jakým s ní komoří hovořil.

Důležitě totiž oznámil: „Zítra v poledne se dostavila do domu pana správce. Vzala s sebou syna a neopovážila se zpozdit!“

Takhle hrabě ani jeho úředníci s poddanými nemluvili, jen hraběnka. Byla to do značné míry Vilemínina zásluha, ale i výsledek rozumu Filipa Josefa Kinského. Pokud volil mezi povyšováním se a příjmy z panství, volil vždycky to druhé. Mít pověst dobré vrchnosti se rozhodně vyplatilo.

Vilemína nasadila nechápavý výraz a zeptala se: „O kom to mluvil? Kdo se má dostavit k panu správci? A co mi vznešený pan hrabě vzkazuje?“

„Nezahrávala si, máme prostředky, jak ji naučit poslušnosti!“ Pohodil hlavou a odešel. Ještě než za ním zapadly dveře, ulevila si Vilemína: „Pitomec!“ Musel to slyšet, ale nestálo mu za to zahazovat se s drzou poddanou. Řekne správci, aby ji postavil na pranýř, a bude to vyřízeno. Netušil totiž, kdo ta drzá ženská ve skutečnosti je.

Vilemínina rozmrzelost ovšem pramenila i z faktu, že se má s hrabětem Filipem Josefem Kinským sejít v domě správce Heriberta. To znamenalo, že to nebude setkání důvěrné. Jenže nemohla si poroučet, přijala dobrovolně úděl ženy, která spí v prázdném loži a život bez pohlazení a něhy si zvolila sama. Čím však byla starší, nedávno překročila třicítku, tím více měla na milování chuť. Omyla si tvář studenou vodou, to pomáhalo. Pak se vydala do jizby, kde na velkém loži spávali vedle sebe její syn Filip a manželova dcera Lucinka. Původně trvala na tom, že každý bude mít svoje lůžko. Ale od Filipova úrazu, kdy mu pes ukousl dva prsty a Lucince zohavil tvář, měl její syn těžké sny a uklidnil se jen tehdy, když mohl vzít za ruku svou nevlastní sestru, která mu tehdy zachránila život. Malý Filip se na to příliš nepamatoval, vzpomínal si jen na obrovskou tlamu s ostrými zuby a pak na to, jak Lucinka bušila do psa holí, aby ho pustil.

Vilemína se posadila na kraj lůžka, ale děti k ní hned začaly vztahovat ruce, aby se s nimi pomazlila, a tak si nakonec lehla mezi ně a vyprávěla jim jednu pohádku za druhou. Stulily se k ní a nakonec s nimi zůstala až do rána.

Den se vydařil, svítilo slunce a sníh pod jeho paprsky tál. Za Kamenicí se na svazích objevila první holá místa. Byla ještě blátivá, ale dalo se čekat, že už brzy vyrazí první tráva. Jaro přišlo toho roku záhy, a to bylo dobře. Vilemíně to velice zvedlo náladu, protože to znamenalo, že bude moci otevřít svá dvě bělidla mnohem dříve, než původně počítala. A do truhlice se zase začnou hrnout stříbrňáky.

Pro jistotu se vykoupala, vzala si své nejlepší šaty a navoněla se. Na drahé parfémy si potrpěla, protože někdy, když byla celý den v bělidle a pomáhala ženským, páchla louhem. Bylo jí jasné, že Filip s ní nebude chtít jít sám. Byly mu teprve čtyři roky, a i když byl mimořádně chytrý, byly věci, které si vysvětlit nedal. Lucince bylo sice už osm let, ale měla drobnou postavu, a pokud šlo o bratra, byla stejně nedůtklivá jako malý Filip. Vilemína vzala s sebou oba. Stejně je pravidelně vodívala ke správci Heribertovi, který učil Filipa, jak si poradit s různými věcmi i s pochroumanou rukou. Byl vynikající a trpělivý učitel a Filip ve svém věku zvládl totéž co jeho vrstevníci, kteří měli všech deset prstů. A mnohdy to dokázal ještě lépe, protože byl tvrdohlavý, a pokud mu něco nešlo, brečel, vztekal se, ale dělal to tolikrát, až to zvládl. Lucinka ho v tom ještě podporovala a pak mu obdivně tleskala. A správce coby učitel taky.

Heribert odvedl Vilemínu s dětmi do své pracovny v patře domu. Po otci zdědil solidní měšťanské stavení s okny na rynek.

„Dneska tu budeš mít klid, protože má žena je na zámku. Hraběnka si ji pozvala,“ řekl, jako by o nic nešlo. Ale Vilemína se nepatrně zachvěla, protože postřehla podtón, který mohl znamenat cokoli. Sotva z kostelní věže odzvonili poledne, objevil se hrabě Filip Josef Kinský. Vilemíně políbil ruku a hned pak se obrátil na malého Filipa. Seděl způsobně na lavici a spolu s Lucinkou si hrál s její panenkou.