Naďa Horáková 

Falešná kočička 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Naďa Horáková, 2012, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9540-1 (epub) 

ISBN 978-80-243-9541-8 (mobi)

MRAZIVÝ DECH JOHANY 

Nadporučík Adam Vonka si v té koupelně připadal jako v ledovém království. Byla velká, sněhobílá a přepychová, stejně jako byl přepychový celý dům právníka Jana Beneše, který teď zřejmě ležel mrtvý ve vaně. Patrně oběť vraždy. V téhle chvíli však nebylo ještě nic z toho jasné. Pouze to, že ve vaně leží muž, který zemřel včera během odpoledne.

Mrtvý vypadal přímo fantaskně, ostatně celá scenerie působila obdobně neuvěřitelně. Z jeho postavy byly vidět jen chlupaté nohy trčící z vany přes její okraj. Tvář a tělo měl ponořeny pod zamrzlou hladinou, proto ho nemohli ihned identifikovat. Do zásuvky nedaleko vany byla zapojena elektrická šňůra nějakého přístroje, který nyní taktéž spočíval pod hladinou na dně vany. Adam měl špatné tušení, že tím přístrojem bude fén.

Jeden z policistů, kteří stáli vedle něho a taktéž fascinovaně zírali na vanu, se odpoutal od ledové skulptury a zavřel velké francouzské okno vedoucí na balkon. Letošní zima byla nadmíru mrazivá, v noci minus dvacet, přes den se mráz držel na minus devíti. Druhý policista zapnul topení, které někdo stáhl již včera.

„Tak, hoši, nezbývá než čekat,“ povzdechl technik Procházka.

„Jak dlouho?“ zeptal se Adam.

Procházka pokrčil rameny: „Několik hodin.“

Policisté odešli pátrat do ostatních prostor domu a Adam v koupelně osaměl. Nemohl odtrhnout oči od mrtvého, i když většinu z něho pouze tušil. Ledový příkrov, který ho svíral, byl neoblomný a prozradí své tajemství pouze teplu. Zamrzlík, napadlo ho, když muže zamrzlého ve vlastní vaně poprvé uviděl. Infarkt, říkala uklízečka, která svého zaměstnavatele před hodinou našla a v panice si nevšimla té šňůry vedoucí do ledu. Nehoda, napadlo je, když ji zpozorovali oni. Led však neukryl vše. Pár milimetrů pod povrchem zamrzlé hladiny bystré oči technika odhalily něco nazelenalého a na vaně v misce na mýdlo ležela třešeň, rudá a čerstvá, teď v únoru.

Mrazivý dech Johany bylo první, co si Adam spojil, když pochopil, že to něco nazelenalého v ledu je snítka máty. Modlil se, aby ve vaně našli i skleničku. Pokud tam nebude, sbohem dovolená v Alpách, sbohem lyže, sbohem ledovče!

Technik Procházka se vrátil do koupelny s fotkou v ruce a kývl k vaně: „Podívej, to je on!“

Adam uviděl zachovalého pětačtyřicátníka s vysportovanou postavou. Působil sympaticky.

„Sakra,“ ujelo mu, když pochopil, proč mu Procházka tu fotografii ukazuje. Měl hlavu holou jako koleno. „Tak vražda.“

„Obávám se, že máš pravdu,“ přikývl Procházka.

„Pokud je v té vaně opravdu on.“

Oba jatí stejnou myšlenkou upřeli své zraky na zelený podvazkový pás, visící na pochromovaném věšáku.

Adam vzal prádlo do ruky a hledal štítek se jménem firmy. Tušení ho nezklamalo. Elinor, česká firma specializující se na drahé luxusní prádlo odpovídající potřebám českých žen, které nemají rachitickou hruď. Zelená hedvábná krajka, módní barva a materiál. Obdobný podvazkový pás viděl nedávno na krásném těle návrhářky a příležitostné modelky Marcely Vajsarové.

Lekl se. Marcelu měl opravdu rád, a že by si zadala s tímto postarším playboyem, se mu jaksi nezdálo. Ale vše nasvědčovalo tomu, že je Marcela a Elinor v průšvihu. Nejen luxusní prádlo, ale i Mrazivý dech Johany na to přímo odkazovaly.

Do koupelny vešla mladá poručice Lucie Lusková.

„Ukaž?“ vytrhla mu z ruky podvazkový pás a její pohled dostal žádostivý výraz, jako by viděla tu nejsvatější relikvii. „Elinor!“ řekla a pak se podívala na Adama:

„Tohle navrhuje přece Marcela!“

„No a?“ zeptal se nervózně.

„Ty s ní něco máš?“ kývl technik Procházka k podvazkovému pásu.

„S Marcelou?“ užasl Adam. „Je to žena mého bratrance!“

„Bývalá,“ hlesla Lucie.

„No a?“ ohradil se. „To zrcadlo taky někdo navrhl. A to má být taky podezřelý?“

„Ale nikdo přece neříkal, že je Marcela podezřelá!“ vrhla na něho Lucie rentgenový pohled.

O dva dny později zaparkoval Petr Norik svého scouta před chatou. Jeho žena Elena vystoupila z vozu s obavou v pohledu upřeném na nízké šedé nebe.

„Bude sněžit,“ řekla vševědoucně. „Pamatuješ? Před třemi roky? Tehdy měla obloha úplně stejnou barvu.“

„Nesýčkuj! Stalo se to jen jednou za posledních padesát let.“

„Jenže poslední dobou se Johana nějak činí!“ stála si na svém. Vzala ze zadního sedadla dvě plné tašky a vlekla je k chatě. Postavila je ke dveřím a chatu odemkla. Zanesla tašky do kuchyně a vracela se pro další zásoby. Ve vstupních dveřích se minula s Petrem, který nesl dvě velké krabice se zákusky, řízky a bramborovým salátem.

„Doufám, že to jídlo bude stačit,“ podotkla Elena ustaraně.

„Snad taky něco přivezou,“ řekl Petr. „Ale i tak jsi toho vzala víc než dost. Uvidíš, že se všechno nesní.“

Elena přinesla další dvě tašky. „Ještě je tam to pití,“ upozornila Petra.

„Jo, jdu pro to.“

„Je tu zima jak na Sibiři,“ otřepal se, když se vrátil. „Jdu nahodit elektriku.“

„Zatopím v krbu,“ řekla Elena. „Za chvíli bude teplo aspoň tady dole.“

Chata Johana dřív patřila Petrovým rodičům a Petr s Elenou ji přestavěli do dnešní luxusní podoby. Dole kuchyň a obrovská jídelna s krbem, nahoře pět pokojů. Většinou ji pronajímali a Jožka, jak jí něžně říkali, na sebe slušně vydělávala celoročně. V zimě běžky a od jara do podzimu cyklistika.

Během chvilky již hučel krb a sálal příjemné teplo.

Než Petr zkontroloval celou chatu, posadila se Elena v kuchyni ke stolu a zpracovávala obsah tašek na pohoštění lahodící nejen žaludku, ale i oku. Chystala se udělat chlebíčky a jednohubky.

„Eli, uvař kafe,“ požádal ji Petr. Přikývla a vstala.

„Nebo… nechceš jít nahoru?“ mrkl na ni Petr a plácl ji po zadku.

„Nejsem masochista,“ pleskla ho po ruce. „V takové zimě!“

„Když někoho miluješ, něco takového jako teplota prostředí přece nemůže hrát žádnou roli!“ řekl vážně.

„To chce jen trochu ohně!“

„Po dvaceti letech manželství?“ zasmála se Elena. „To mě rozohní akorát tak tvá výplata.“

Vtom zazvonil Elenin mobil. Koukla na displej a vzdychla: „Hana, určitě nepřijedou!“

„Jo,“ přijala hovor. „Co se dá dělat,“ řekla velmi zklamaně, „tak se mějte.“

„Nepřijedou,“ potvrdila spokojeně svou původní domněnku. „Holka má čtyřicítky. Hana mi říkala už včera, že je malá nějaká nakřáplá.“

„Škoda, bude chybět kytara,“ konstatoval Petr zklamaně.

„Prosím tě! Leoš by se stejně hned setnul a to jeho řvaní, kterému říká zpěv, se nedá poslouchat.“

„No ale posledně ti to nevadilo,“ upozornil ji. „Ječela jsi víc než on.“

„Aby sis nepřisadil! Člověk má jednou za sto let náladu a ty mi to snad budeš vyčítat do smrti.“

„S kým přijede Marcela?“ změnil Petr raději ožehavé téma.

„Říkala, že s Adamem Vonkou.“

„Oni spolu chodí?“ užasl.

Elena postavila na stůl kávy a posadila se. „Taky mě to udivilo. Richardovi to bude určitě vadit.“

„Ti dva mně vůbec nevadí,“ řekl. „Větší strach mám z Kláry a z těch jejích provokací.“

„Já se jí nedivím,“ pokrčila Elena rameny. „Byla zvyklá na vysokou nohu a teď se s tím nemůže vyrovnat. A Miloš je vůl. To si fakt myslel, že ta jeho dvacetiletá sekretářka touží jen po jeho krásných očích? Vždyť si o to koledoval, aby ho ta banda podvedla.“

„No, ale Klára taky není svatá!“ hájil Petr svého přítele.

„A proč by měla být svatá?“ vyjela na něho Elena. „Já se jí vůbec nedivím, když jí Miloš zahýbal na každém kroku.“

„Nedramatizuj!“ mírnil ji. „Není to tak hrozné.“

„Hrozné?“ zavrtěla pohoršená Elena hlavou. „No já žasnu! Ty to snad ještě schvaluješ, že Kláře zanáší!“

„Ale víš, že ne,“ bránil se Petr. „A teď má stejně utrum. Ale měl jen tři ženské za patnáct let.“

„Hm, jen?“ uculila se Elena nebezpečně. „Jak to víš tak přesně? On se ti snad zpovídá, kde koho ojel?“

„Ale přece víš, jak to je s těmi…“

„A taky by mě zajímalo, kolik ženských jsi měl ty za těch dvacet let, když ti tři připadají málo,“ přerušila ho sladkým jedovatým úsměvem.

„Vždyť víš, že tě miluju,“ pohladil ji Petr něžně po ruce.

„A stejně, při mé smůle bych si narazil stejnou čarodějnici, jako jsi ty.“

„A připadá ti to normální, že jsi nikoho neměl?“ nadhodila Elena.

„Docela jo,“ přikývl. „Když si představím, co bys mi udělala, kdybys na to přišla, radši mě přešla chuť.“

„Tak to si piš, lásko, že ten bengál bys patrně nepřežil,“ políbila ho Elena na nos.

„A tys mi byla nevěrná?“ zeptal se Petr nesměle.

„A ty si myslíš, že bych se ti přiznala?“ pohladila ho po vlasech se shovívavým úsměvem.

„Eli, já tě miluju,“ políbil ji do dlaně. „A co večer? Myslíš, že by… večer… pak?“

„V kolik mají přijet?“ zeptala se Elena přísně.

„Ve dvě,“ zchladl Petr.

„Hm, je deset…“ podívala se Elena na hodinky. „Ve vaně je teplo!“

„Eli!“ rozzářily se Petrovi oči. „Běžím ji napustit.“

„Proč přijede Marcela s Adamem Vonkou?“ vzpomněl si Petr na původní téma, když už opět seděli v kuchyni nad tvorbou pochutin.

„Co já vím?“ pokrčila Elena rameny.

„Je to přece tvoje rodina,“ řekl Petr. „Měla bys být informovaná.“

„On není. Viděla jsem ho snad dvakrát v životě.“

„Ale mohla jsi na něm oči nechat!“ škádlil ji Petr.

„Vždyť je to taky krásný kluk,“ souhlasila Elena. „A to Richard taky. Asi to ti Vonkovi mají v rodině.“

„Adam je Richardův bratranec?“ ujišťoval se Petr, že se v těch vztazích orientuje.

„Jo,“ přikývla Elena.

„Ale já jsem dodneška nepochopil, proč se Marcela s Richardem vlastně rozvedli.“

„Já taky ne,“ přitakala Elena. „Marcela umí být pěkně tvrdohlavá a taky je střelená. A pravdu ti nikdo neřekne.“

„To máte v rodině,“ řekl Petr poťouchle.

„Co?“

„Tu střelenost, po vaší bábě.“

„Hlavně že sis ulevil,“ prskla Elena. „Abych neprobrala tvou rodinu.“

„Klidně,“ řekl. „Máme jen samé kladné vlastnosti.“

„Jednu jedinou bych chtěla slyšet!“

„Tak třeba inteligence, dobrota, věrnost, zručnost…“

„Bože,“ vzdychla Elena, „tak po kom ty naše holky jsou?“

„Přece po tobě, maminko, po tobě!“

„Hm, já maturovala se samými jedničkami a skončila s červeným diplomem.“

„Tak co kdybychom si udělali ještě jedno, třeba to bude kluk,“ loudil Petr.

„Ani náhodou,“ pleskla ho po ruce, kterou jí strkal pod svetr. „Já si už počkám na vnoučata.“

„Mám tomu rozumět tak, že ty se mnou už nechceš mít dítě?“ řekl ukřivděně.

„Ano, dalšího pošuka bych už psychicky nezvládla.“

„Tomu říkám vděčnost!“ zalkal Petr.

„Víš, že je Honza Beneš po smrti?“ vzpomněla si náhle Elena.

„Fakt?“ ztuhl Petr.

„Jo. Prý nějaká nehoda v koupelně. Tenhle týden, tuším ve středu.“

„Kolik mu bylo? Musel být asi tak starý jako já,“ přemýšlel Petr.

„Ne, bylo mu šestačtyřicet, byl o čtyři roky starší než my.“

„A co se mu stalo?“ chtěl vědět Petr.

„Prý mu spadl do vany fén, když se koupal.“

„To snad ne!“ užasl Petr. „Tohle přece nemůže normální člověk udělat, fénovat se ve vaně.“

„Jak vidíš, asi může,“ pokrčila Elena rameny.

„Ty, a nebyla to vražda?“ zneklidněl Petr.

„Prosím tě, proč by ho někdo zabíjel? A ještě tak divně?“

„Nějaká ta jeho pipka. Třeba nepřenesla přes srdce, že jí dal kvinde. Přece ty holky střídal jak na běžícím páse.“

„Neblázni!“ krotila ho Elena. „Ty dnešní holky vědí, co chtějí. Kdyby neměl prachy, ani by po něm nevzdechly. Takový krasavec zase nebyl.“

„A co si fénoval?“ řekl náhle Petr. Elena poprvé znejistěla.

„Vždyť neměl vlasy!“ pokračoval Petr.

„To by mě taky zajímalo,“ hlesla.

„Já slyšel, že měl dluhy.“

„Lidi nadělají,“ řekla Elena. „Kolikrát se už o našem Elinoru vyprávělo, že krachuje. Posledně před měsícem, jak Tomáš nepřivezl včas výplaty, protože si před bankou zvrtnul nohu a musel do nemocnice na rentgen. A hned jsme byli na huntě. Na ty kecy nemůžeš dát.“

„Jako vždy máš pravdu, maminko,“ přitakal Petr.

V půl druhé přijeli Klára a Miloš Korálovi, Petrovi bývalí spolužáci. Miloš již dva roky pracuje v Elinoru jako ekonom. V hale si mlčky svlékli bundy a pověsili je na věšáky hned za dveřmi. Miloš schoval hráškově zelený šál, který nesnášel a který dostal na Vánoce od své ženy snad jako pomstu, dospodu pod bundu, aby nebyl vůbec vidět. Připadal mu nevkusný. Bylo zřejmé, že se ti dva v autě už pěkně chytli. Petr se s nimi taky moc nevybavoval, když viděl jejich rozpoložení, a pomohl vynést dva objemné kufry do patra do přiděleného pokoje.

Klára začala ihned sveřepě šacovat kufry a něco hledala. Zato Miloš se postavil k oknu a prohlížel si zasněženou krajinu. Vždycky tenhle pohled miloval, ovšem dnes bylo pošmourno a každou chvíli mělo začít sněžit.

„Míló, kam jsi dal ty teniskýýý?“ ozvala se za jeho zády nespokojená fistule jeho ženy Kláry. Miloš sebou trhl, jak mu hlas jeho životní družky projel mozkem.

„Všechny boty jsou v té modré tašce,“ odpověděl rychle, ovšem aniž by se odvrátil od té ospalé vyhlídky, protože slyšel, jak Klára podniká šustivý nájezd snad na všechny sáčky. Vzápětí uslyšel Klářino uspokojené zamručení, když tenisky našla.

„Míló! Kam jsi dal ty žiletkýýý?“ ozvalo se znovu bez jakéhokoliv předchozího varování.

„V bílé tašce,“ odpověděl Miloš trpělivě a zavřel oči. Proč si musí holit nohy jeho žiletkami! Nikdy je nekoupí, ale i tu poslední ztupí, a on pak má tvář jak přejetou vyorávačem.

„Jdu dolů, dám si kafe,“ houkl na Kláru a rychle opustil pokoj.

„Míló, kam jdéééš?“ uslyšel už skrz zavřené dveře. Seběhl dolů do haly a pak se posadil v kuchyni k Eleně.

„Co si dáš?“ zeptala se.

„Kafe.“

„Já taky,“ ozvalo se vzápětí za ním a Klára se posadila proti němu vedle Eleny.

Jeho žena byla hezká. Pěstěný vzhled dával tušit, že si na sobě zakládá. Zrak nejednoho muže na ní spočinul s neskrývaným obdivem. Ovšem Klára byla bez chyby, jen dokud nepromluvila. Někdy byla opravdu nesnesitelná. A teď navíc čišela z jejího hlasu hysterie na hony daleko a odpuzovala každého spolehlivěji než pohled na malomocného.

„Nebo ne,“ řekla najednou Klára. „Dám si grog.“

Elena tedy vysypala obsah její přichystané skleničky zpět do plechovky s kávou, vzala jinou skleničku a nalila do ní rum.

„Je mi zima,“ stěžovala si Klára a objala si lokty.

„Měla sis vzít svetr,“ houkl Miloš.

„Tahle vesta je teplejší než svetr,“ odpověděla upjatě.

„Ale tobě tak něco říkat…“

„Chceš se hádat?“ řekl Miloš unaveně. „Aspoň před lidmi nedělej scény.“

„Jaké scény, prosím tě!“ vyjela na něho Klára. „Můžu za to, že tu mají zimu?“

Elena klidně zalévala kávu a grog. Znala Kláru jako své boty, nic už ji nemohlo překvapit. Přesně věděla, jaký má tenhle výstup cíl.

„Já jsem sem nechtěla,“ pokračovala Klára. „To ty furt tvrdíš, jaký je tady ráj. Taková díra.“

„Kláro… prosím tě…“ uklidňoval ji. „Nemusíme přece jezdit každý rok do Alp. Víš, jak je to tam drahé.“

„Kdybys byl co k čemu, mohli jsme jezdit do Alp i k moři kdykoliv,“ sekla ho Klára. „Podívej se na Janáčkovy. Ti jsou u moře dvakrát za rok, i do těch Alp jedou o zimních prázdninách každý rok.“

„Ale podívej se na Janáčkovou,“ nedal se Miloš. „Ta chodí v jedněch botách tři roky. Pak můžou jezdit, když umí šetřit. Ale ty si neodepřeš nic. Nic!“

„Takže já jsem ta špatná,“ prskla Klára ironicky. „Tak se podívej, co mi domů přineseš, ty živiteli! Kdybych mohla já dělat kariéru a nemusela sedět s holkama doma, byli bychom teď ozlacení. Vždyť i tu vysokou jsi mohl dělat jen kvůli mně! Já se celou tu dobu starala o holky, když ty sis vysedával po kavárnách a hospodách se spolužačkami. Já ti psala seminární práce, aby ses tak neštval.“

„Já to přece všechno vím,“ ustupoval Miloš. „A děkuju ti za to. Ale přece mi to nemůžeš stále vyčítat. Tu vysokou jsme mohli dělat spolu, pamatuješ? Ale tobě se nechtělo!“

„Ano, zase jsem já ta špatná,“ řekla Klára tentokrát už nasupeně. „Kolik jsi měl příležitostí, a žádnou jsi nevyužil. Každý tě převezl! I ten pitomý Mrázek tě v práci přeskočil a dělal ti pak šéfa! Kdyby nebylo Norikových, teď bych hryzala s holkama suché kůrky. A…“

Miloš náhle vyletěl ze židle, jako by dostal žihadlo. Beze slova vyběhl z kuchyně a práskl za sebou dveřmi.

„Kláro, proč ho pořád provokuješ,“ zavrtěla Elena hlavou. „On za to přece nemohl. Navrtali ho do toho.“

„Ale splácí dva miliony stejně jako ti, které zavřeli,“ řekla Klára. „Kdyby byl bez viny, nemusel by nic vracet.“

„Znáš dnešní zákony,“ odpověděla Elena. „On byl šéf a podepisoval ty faktury, protože podřízeným důvěřoval.“

„A o tom mluvím,“ povzdechla Klára. „Nehodí se k ničemu. Jen k ometání sekretářek.“

„Křivdíš mu,“ bránila ho Elena. „Je šikovný a účetnictví rozumí jako nikdo. A štve se jak vůl.“

„Ale ty s ním nemusíš žít z minima, než ty peníze splatí,“ odpověděla Klára zahořkle. „V mateřské školce moc nevydělám a holky se chtějí taky oblékat.“

„Hele, Kláro, vidíš to moc černě. Zůstává vám přece dvacet tisíc měsíčně. Já vím, že to není na vyskakování. Ale takhle žije spousta lidí celý život. I za míň…“

Klára chtěla něco odpovědět, ale to už uslyšely hlasy nově příchozích.

„To budou Nela s Tomášem,“ řekla Elena. „Jdu je přivítat.“ Byla ráda, že může od Kláry odejít. To její neustálé naříkání a obviňování Miloše jí už lezlo na nervy.

„A jestli potřebuješ peníze, víš, že ti zase půjčím. Začneš mi to splácet, až bude všechno zase v normálu.“

„Deset tisíc?“ špitla Klára.

„To víš, že jo,“ pohladila ji Elena konejšivě po ruce a odešla přivítat hosty. Věděla, že teď už se Klára bude chovat slušně. Dosáhla tím výstupem toho, čeho chtěla. Půjčit si od Eleny peníze.

Tomáš Hálek a Nela Zavacká mezitím vešli do haly v doprovodu Petra, který nesl Nelin kufr. Petr byl z vysoké štíhlé zrzky se zelenýma očima úplně paf už od té doby, kdy ji poprvé uviděl na molu předvádět podprsenku velikosti 75D a kalhotky s podvazkovým pásem o velikosti 36. A nyní byl také zcela v transu, přestože se Neliny vnady snažil skrývat zelený lyžařský overal.

Nela si rozepnula zip a vybalila se ze zelené hebké šály, na jejíchž koncích bylo vyšito vždy po jedné velké červené třešni, teď v zimě stejně lákavých jako přednosti jejich majitelky.

„Zdar mládeži,“ zaševelila Elena a vedla je nahoru do patra. „Nelo, budeš spát s Marcelou, a ty, Tome, s Adamem.“

„Jasně,“ řekl Tomáš, ale smutně povzdechl. Patrně měl jiné plány, ovšem o Nelu se zatím jen ucházel, takže si nemohl moc vyskakovat. Nele ale to rozdělení pokojů evidentně vyhovovalo.

„Jeden pokoj je zatím prázdný,“ vysvětlovala Elena.

„Dostálovi před chvílí odřekli, malá je nemocná. Takže pokud opravdu do zítřka nepřijedou, může se tam někdo z vás nastěhovat a bude mít pokoj jen sám pro sebe.“ Tomáš se spokojeně usmál. Zato Nele projel tváří záchvěv nevole. O takovou Tomášovu blízkost zřejmě nestála.

„Ne, to je fajn,“ řekla hned, aby udělala jasno Eleně a hlavně Tomášovi. „My už se s Marcelou nějak sneseme.“ S ulehčením zajela do pokoje, který jí Elena ukázala, a rezolutně za sebou zavřela dveře. Tomáš se zakabonil. Nic nevycházelo tak, jak si představoval. Elena mu otevřela dveře vedlejšího pokoje a hned spěchala přivítat další hosty, jejichž hlasy zaslechla dole.

Marcela Vajsarová, třicetiletá krasavice, právě vytřepávala ze svých dlouhých černých vlasů sníh a černýma očima nervózně těkala po hale. Klára Korálová vyšla z kuchyně, hodila po Marcele závistivý pohled a velmi vlažné ahoj a zamířila ke schodům do patra. Minula se na nich s Elenou, která nadšeně sbíhala přivítat svou sestřenici.

„Ahoj Marcelo, pojď, ukážu ti, kde budeš spát. Musím tě dát dohromady s Nelou.“

„Jasně,“ řekla Marcela.

„Adam bude spát s Tomášem,“ dodala.

„Jasně,“ řekl také Adam Vonka, který právě otevřel dveře do haly a Elenu zaslechl. Nesl jeden kufr, Marcelin, a svoji tašku. Elena naladila tvář do příjemného úsměvu. Opravdu měla pro chlapce Vonkovy slabost. Ostatně nebyla sama. Adam a Richard vypadali, jako by si z oka vypadli. Blond vlasy, modré oči a urostlá postava vzbuzovaly zájem nejen opačného pohlaví.

„Vítám tě, Adame,“ podala mu Elena ruku.

Adam přikývl jako výraz díků a rozhlédl se po hale. Ještě tady nebyl a překvapil ho ten přepych. Norikovi opravdu neměli hluboko do kapsy. Ženské se chtějí líbit, a jak mu Marcela během cesty v autě vysvětlila, dobře zvolené prádlo dokáže dělat s ženskou postavou divy, tudíž je Elinor zlatý důl.

V patře potkali Nelu, která hodila po Adamovi koketním očkem. Málem zakopl, jak ho Nelino dmoucí se poprsí nad vosím pasem zaujalo.

„Ahoj Marci,“ houkla Nela a nadhodila bokem jako na přehlídkovém molu.

„Ehm, ehm,“ upozorňovala Marcela Adama na jeho pokoj a sama vešla do pokoje, z něhož vyšla Nela.

Za čtvrt hodiny se sešlo veškeré osazenstvo v hale u kávy či grogu, podle chuti. Klára byla zřejmě ve svých finančních nárocích na čas uspokojena a dokonce na Miloše ani příliš neštěkala. Petr se natřásal před Nelou a Elena ho pobaveně sledovala, jak se ji snaží zaujmout. Elena představila Adama jako bratrance Richarda Vonky a dál důvod jeho pobytu na chatě nerozváděla.

Na tvářích přítomných bylo znát, že nevědí, co si o vztahu Adama a Marcely myslet. Že by spolu něco měli, se jim přece jen nezdálo, když všichni znali dopodrobna celou story Marcelina a Richardova manželství i vzájemnou závislost rozvedených manželů.

„Proč se vaše chata jmenuje Johana?“ zeptala se Nela, která zde byla zřejmě poprvé.

„Protože se tak jmenuje tenhle kopec, Ledová Johana,“ ujal se slova Petr. „Je o tom jedna pověst.“

„Jaká?“ zeptala se Nela.

„Ale budeš se bát!“ mrkl na ni Petr napolo laškovně, napolo starostlivě. Zavrtěla hlavou, že nebude. I ostatní, i když pověst už znali, zpozorněli a viseli mu na rtech.

„No, tak je tomu tak dvě stě let, kdy tady na kopci stávala salaš. Žil tu bača a jeho dcera Johana. Měla krátce před svatbou s ogarem z vedlejší vesnice, když tu do jejich salaše zabloudil mladý pán, jehož otci tady na horách všechno patřilo. Johana se mu zalíbila a on ji svedl a odvedl si ji do údolí. Když se jí nabažil, poslal ji zpátky domů do salaše k otci. Johana byla zoufalá. Věděla, že se domů nemůže vrátit, protože s mladým pánem odešla dobrovolně a ráda, ač ji otec od toho zrazoval a varoval ji před panskou láskou. Tak bloudila po horách, a protože byl leden a mrzlo právě jako dnes, vypadalo to, že Johana zahyne. Když už byla na pokraji svých sil, potkala krásnou bílou paní jedoucí na saních tažených obrovskými bílými ovčáckými psy. Byla to Ledová paní. Ledová paní řekla Johaně, ať se k ní dá do služby, že si za rok vyslouží tolik drahých ledových kamenů, že už nikdy nebude muset pracovat. Johana souhlasila, ostatně jí nic jiného nezbývalo. Ledová paní jí propůjčila neobvyklé vlastnosti. Jejím úkolem bylo uspávat stromy a vodní hladiny. Když na strom dýchla, potáhl se tenkou vrstvou jinovatky a usnul. Když dýchla na hladinu studánky nebo jezera, voda zamrzla.

S Ledovou paní obešla za rok celý svět, a když se vrátily opět do našich hor, chyběl jí jen jeden den do konce služby. Ledová paní byla s Johanou spokojená a už jí chystala průzračné ledové kameny jako výslužku. Johana se již loučila a naposledy dýchala na stromy, když tu najednou uslyšela dusot koňských kopyt ve sněhu a veselé hlasy rolniček. Vzápětí uviděla sáně mladého pána, na nichž si do údolí odvážel další dívku, kterou za pár měsíců odvrhne. V Johaně se zvedla vlna žárlivosti, bolesti a hrdosti současně. Zastavila sáně tak, že dýchla na koně, kteří okamžitě zmrzli. Pak dýchla na mladého pána a ten také zmrzl. Dívku poslala zpátky domů. Pak vzala zmrzlého pána do náruče, protože ho stále milovala, a plakala ledové slzy, které při dopadu na jeho tvář cinkaly.

Ledová paní se rozzlobila nad jejím činem. Věděla, že lidé budou dávat vinu za smrt mladého pána právě jí, protože byl čas její vlády. Tak tedy Johanu potrestala. Propustila ji ze svých služeb a místo ledových kamenů jí ponechala mrazivý dech. Když Johana na někoho promluvila, ten okamžitě zmrzl. A tak Ledová Johana zůstala opuštěná, protože se jí každý bál. Ale i ona sama se vyhýbala lidem, aby jim nezpůsobila neštěstí. Lidé na horách slýchávali její kvílivý pláč a cítili její mrazivý dech z lesů, v nichž se ukrývala.

Ale dívky s ní soucítily a také ji dokázaly využít. Když je některý mládenec zklamal, Johanu na něho zavolaly, aby si s ním promluvila. A tak podle pověsti obchází Ledová Johana naše hory a čeká na zavolání, aby si mohla promluvit s nevěrným mužem. Vždycky zaklepe na okno a čeká, jestli ji někdo nevyzve, aby vešla dovnitř a promluvila.“

Najednou zadrnčelo okenní sklo pod silnými údery.

Klep, klep…

Všichni zabraní do vyprávění a ukonejšení Petrovým příjemným hlasem sebou trhli a Nela dokonce vyjekla s vyděšeným pohledem upřeným na Petra: „Johana!“

„Tak, pánové, pro kterého z vás si jde?“ přidala se Elena.

„To je pěkně blbý fór,“ upřel Petr nevraživý pohled na dveře a čekal, kdo vejde. I ostatní napjatě čekali na objasnění totožnosti nově příchozího. Vypadalo to, jako by si páni v místnosti nebyli moc jistí, jestli to opravdu není Johana a jestli nebude chtít mluvit právě s nimi. Byl to však planý poplach. Osoba, která vstoupila do haly, měla ke křehké dívce velmi daleko. Vysoký blond fešák s modrýma očima. Osazenstvo se mimoděk podívalo na Adama, jestli je oči neklamou, a pak znovu na nově příchozího, který si sundával zasněžený kabát.

„Richarde!“ vyhrkla Marcela překvapeně na svého bývalého manžela.

„Ahoj všem vespolek,“ řekl Richard Vonka a snažil se na Marcelu nijak nereagovat. „Myslel jsem, že už ani nedojedu. Začíná pěkně sněžit.“

„Vidíš, já ti to říkala, že bude pořádně sněžit,“ obrátila se Elena na Petra. „Můžeme tu zkysnout pěkných pár dní. Posledně se k nám dostali až za čtyři dny.“

„Richarde, co tu děláš?“ zeptala se Marcela nyní již přísně.

„Já jsem ho pozvala,“ vložila se do věci Elena. „Potřebujeme se totiž na něčem domluvit a stále jsme neměli čas se sejít.“ Marcela už nic neřekla, ale vrhla na Elenu nasupený pohled. Richard rozpačitě přešlápl. Věděl, že porušil pravidla. Před půlrokem se při rozvodu dohodli, že se nebudou účastnit stejných akcí. Pokud jeden ví, že tam bude druhý, omluví se.

Pod vousy však vypadal spokojeně – jen do té doby, než zpozoroval svého bratrance Adama. Obočí mu rozčileně vyjelo nahoru a hodnotil situaci, jestli je to tak, jak si myslí. Jestli je tady Adam opravdu s Marcelou, vedle níž sedí.

Také Petr byl z Richardova příchodu překvapený. Všem bylo jasné, že o tom nevěděl, a všem bylo jasné, proč Richarda Elena pozvala: snažila se exmanžele dát dohromady už od jejich rozvodu.

Tomáš se zklamaně zakabonil. Měl pocit, že ho Elena podvedla, když mu dávala naději, že by mohl být zítra s Nelou sám v tom volném pokoji. A přitom dobře věděla, že přijede i Richard Vonka.

„Je půl čtvrté,“ řekl najednou Petr. „Navrhuju jít se trochu provětrat, dokud úplně nepadne tma. Ta trocha sněhu ještě nikomu nic neudělala.“

Klára se ostentativně zvedla a zamířila do pokoje, že je jí zima a že ven nepůjde. Ostatní přivítali návrh s nadšením a šli se obléct.

Richard chytil Adama za rukáv: „Chci s tebou mluvit.“ Zatáhl ho do prostorné sauny vedle haly. „Co tu děláš?“ zeptal se ostře svého bratrance. „Hustíš mi do Marcely?“ Jeho důraznému tónu však neodpovídal výraz ustrašených očí, které nejistě těkaly sem tam.

„To ti snad může být jedno,“ odpověděl Adam. „Jste rozvedení. A co tu děláš ty?“ Richarda tím protiútokem evidentně zaskočil.

„No… přijel jsem lyžovat,“ vymlouval se.

„Hele, Ríšo, proč už ji nenecháš na pokoji? Rozvod jsi přece navrhl ty.“

„Jenže jsem netušil, že na to přistoupí,“ řekl Richard nešťastně.

„Ty seš tydýt,“ použil Adam výrazivo svého rodného kraje.

„Já to dobře vím,“ přiznal Richard pokorně. „A chci ji zpátky. Šíleně ji miluju.“

Adam ho plácl smířlivě po rameni. „Já jsem se sem potřeboval jen nějak dostat,“ vysvětloval Richardovi. „Tak jsem poprosil Marcelu, aby mě vzala s sebou jako doprovod.“

„Viděl jsem vás, jak spolu odjíždíte,“ přiznal Richard.

„Myslel jsem, že za ní chodíš.“

„Blázne!“ zasmál se Adam. „Tohle bych ti přece nikdy neudělal.“

„Já vím, jenže už nějak blbnu. Já už půl roku neměl žádnou ženskou. Prostě pořád myslím na Marcelu.“

„Jak víš, že jsme spolu odjeli?“ divil se Adam. A pak mu to došlo. „Ty ji šmíruješ?“

„Né!“ ohradil se Richard. „Jen na ni dávám pozor, aby se jí nic nestalo.“

Adam se musel pousmát nad starostlivostí, která zněla v jeho hlase. „Pomůžeš mi s něčím?“ zeptal se.

„Jasně,“ ožil bratranec.

„Znal jsi Jana Beneše?“

„Honzu?“ zeptal se Richard a Adamovi připadalo, že se lekl. „Jo, zběžně jo. Proč?“

„Je mrtvý.“

„Né!“ vyjekl Richard až příliš teatrálně na to, aby ta zpráva byla pro něho nová.

„Hm, ve středu,“ přidal Adam, ale zbystřil všechny smysly. Richard věděl víc, než byl ochoten přiznat.

„Myslím, že ho někdo zavraždil,“ pokračoval Adam. Richard zmateně sklopil oči, stejně jako když chtěl něco utajit v době, kdy byli oba ještě malí chlapci.

„Proč si to myslíš?“ zeptal se nakonec.

„Pár věcí mi v tom případu přece jen nehraje,“ pokrčil Adam rameny.

„Třeba?“

„Třeba to, jak zemřel.“

„A jak zemřel?“ nadhodil Richard a bylo zjevné, že s ním cloumá zvědavost.

„Spadl mu do vany fén,“ informoval ho Adam.

Richardovi poklesla překvapením čelist a v očích se mu usadil výraz strachu. „On seděl ve vaně a fénoval se?“ ovládl se Richard po chvíli.

Adam přikývl: „Aspoň to tak vypadá.“

„Blbec,“ neodpustil si Richard. Adam opět přikývl.

„Ale co si fénoval?!“ vyhrkl Richard najednou a v očích se mu opět objevil strach. Byl rozhozený. „Neměl vlasy.“

„Nechal si je nastřelit,“ zkusil Richarda nachytat.

„Fakt?“ vydechl Richard s úlevou a ve tváři se mu rozhostil výraz štěstí.

„Ne, žertoval jsem.“

„Debile,“ vyštěkl Richard a opět znervózněl.

„To jsou ty nesrovnalosti, o kterých jsem mluvil,“ nevšímal si toho Adam. „Soudný člověk si nefénuje ve vaně vlasy, které navíc ani nemá. Ale to není všechno.“

„Co ještě?“ zeptal se Richard se zjevným napětím v hlase.

„Je to dost bizarní záležitost. Beneše našli v té vaně zamrzlého.“

Richardovi málem vypadly oči překvapením. Adam už odvrhl podezření, že by s tou vraždou měl něco společného. Zřejmě ale něco věděl.

„V koupelně bylo otevřené okno a vypnuté topení, a tak voda, v které mrtvý ležel, zmrzla.“

„Třeba se otužoval,“ nadhodil Richard.

„O tom jsme taky uvažovali. Jenže všichni jeho známí tvrdili, že měl rád teplo. Měl nějaké problémy se zády a nesnesl nachlazení. V prádelníku se taky našly celé sady termoprádla.“

„Takže fakt vražda?“ visel na něm Richard očima.

„Asi jo,“ konstatoval Adam. „Ale to musí potvrdit až pitva.“

„Kdy bude?“ chtěl vědět Richard.

Adam pokrčil rameny: „Doktor prý slíbil, že se na to podívá co nejdřív.“

„Takže někdo mu hodil do vany zapnutý fén, otevřel okno, vypnul topení a nechal ho zmrznout,“ shrnul Richard informace.

„Asi tak.“

„Ale to pak vypadá na ženskou,“ řekl nešťastně.

„Pochybuju, že by si nechal do koupelny vlézt chlapa, který by se tam chtěl fénovat.“

„Zřejmě,“ přikývl Adam. „Fén byl zapojený do zásuvky poblíž vany, takže ho ten člověk nemohl překvapit. Beneš klidně seděl ve vaně a díval se, jak ten člověk zapojuje fén. To znamená, že od něj neočekával žádné nebezpečí. A varianta, že by to byl muž, je nepravděpodobná.“

„A co když někdo použil prodlužovací šňůru?“ ožil Richard. „Fén mohl zapojit někde jinde a pak, než se Beneš vzpamatoval, vlítl do koupelny a hodil mu ho do vany.“

„Pěkný pokus,“ řekl Adam uznale. „Ale ten fén byl v době výboje opravdu zapojený do té zásuvky u vany. Potvrdili to naši technici.“

„Fajn,“ hlesl Richard schlíple. „Ale to pořád nevysvětluje, proč jsi tady.“

„Myslím si, že je tady i vrah,“ řekl Adam. Richard zbledl. „Proč by tu měl být?“

„Mrazivý dech Johany,“ řekl Adam. „Co první tě napadne?“

„Ta vyprávěnka Petra Norika a míchaný nápoj. Kletba Ledové Johany nebo Ledová Johana nebo Ledové objetí, jak kde tomu říkají.“

„Dobře,“ přikývl Adam. „A co do toho nápoje patří?“

„Hm, kokosový rum, soda, kousky čerstvého kokosu, máta a třešeň,“ vypočítal Richard.

„A co ta máta a třešeň?“ napovídal mu Adam.

„No, ve správné Johaně má být máta zamrzlá v kostce ledu a třešeň plavat na povrchu nad ledovými kostkami jako Johaniny červené rty.“

„A kde najdeš správnou Johanu?“ zeptal se Adam a sám si hned odpověděl. „Jen tady na horách ji dělají tak složitě. Jinde ti mátu dají vedle třešně. Nikdo se neobtěžuje dělat mátové kostky. A myslím, že kromě domorodců a pravidelných návštěvníků o tom ani nikdo neví, jak se má máta správně podávat.“

„No a?“ nechápal Richard.

„Na vaně vedle Beneše ležela třešeň a v ledu byly zamrzlé dva lístky máty.“

Richard otevřel pusu překvapením.

„A skleničku ve vaně nenašli,“ pokračoval Adam.

„Honza ve vaně nepil. To by znamenalo, že to tam nastrčil vrah. Ale proč by na sebe upozorňoval?“

„Možná sem nepatří a jen odvádí pozornost,“ uvažoval Richard.

„Je to možné,“ přikývl Adam. „Ale i tak, tuhle společnost musí aspoň dobře znát. A já musím zjistit co nejvíc. Jinak mě šéf prokleje, že jsem ho obelhal a místo pátrání jsem se rekreoval.“

„Pořád chodíš s tou policajtkou?“ zeptal se Richard, jako by se chtěl ujistit, že mu od Adama nebezpečí opravdu nehrozí.

„Jo, s Janou,“ přikývl Adam.

„Nejsi nějaký postižený?“ zeptal se Richard.

„Proč?“

„Jmenovala se Alena…“

„No,“ přikývl Adam. „Ale nějak nám to nevyšlo. Moc mě uháněla, chtěla se vdávat. To víš, bylo jí už třicet. Tohle je jiná policistka.“

„A téhle je kolik?“

„Dvacet tři,“ špitl.

„Aha, takže takové mládě tě jako uhánět nebude?“

Adam pokrčil rameny: „Doufám…“

„Ale proč s ní chodíš, když o ni ani nestojíš?“

„Stojím…“ ohradil se Adam.

„Ale vzít si ji nechceš…“

„No… zatím ne. Pak se uvidí.“

„Co je to za blbost! Buď ji miluju, nebo nemiluju. Dokud nás smrt…“

„Nebo konzerva nerozdělí,“ ušklíbl se nevesele Adam.

Nemyslel to potměšile, spíš to znělo nedůvěřivě.

„Cyniku!“ prskl Richard znechuceně.

„Nejsem cynik,“ povzdechl si Adam smutně. „Jen jsem zatím nepotkal dívku svých snů.“

Richard už mlčel a vypadal unaveně. Adam se rozhodl, že mu zatím o podvazkovém pásu, který by mohl patřit Marcele, neřekne. Navíc měl hlavu v pejru z toho, co se chystal udělat. Potřeboval zjistit pár intimních podrobností a již dopředu věděl, že může být za idiota. Nedalo se ale nic dělat, musel proniknout do tajů ženských zákoutí.

Uvědomoval si také, že Richard něco ví, a když se tak podezřele a ztřeštěně chová, jde mu o Marcelu. Patrně předpokládá, že by mohla mít něco společného s Benešovou vraždou.

Nakoukl do haly. Elena s Marcelou, která byla již oblečená v kombinéze a chystala se ven, seděly v hale a něco si špitaly, ostatní zřejmě již řádili ve sněhu před chatou. To mu hrálo do plánu. Potřeboval se teď už jen zbavit Richarda, ten však byl nějak sdílný a neustále se ho držel jako klíště.

Elena a Marcela v hale pily grog a Marcela si utírala slzy. Richardův příchod v ní vyvolal plačtivou vlnu.

„Hele, Marcelo, nic mi do toho není, ale proč jste se vlastně rozešli?“ zeptala se Elena, která měla jejího fňukání už právě dost.

„Kvůli konzervě,“ vzlykla Marcela. Elena na ni nevěřícně zírala.

„Byli jsme spolu nakupovat v hypermarketu a já si koupila konzervu, kuře v zelenině. Mám to ráda a je to docela dietní. Ještě jsem se ho ptala: Mám ti taky koupit? Ale on že ne, že to nejí. Tak jsem koupila jen jednu, protože když jich mám doma víc, hrozně mě to láká. Já celý týden skoro nejedla, protože jsem ten den měla zaskočit za Jájinu Kolískovou na přehlídce, protože si zvrtla nohu. No a já přišla v noci domů, hlady jsem šilhala a těšila se na to kuře a kouknu do lednice a ta blbá konzerva…“

„…tam není,“ skočila jí Elena vševědoucně do monologu.

„Sežral ji!“ zahřímala Marcela ukřivděně. „To mě tak dožralo! Přece jsem mu říkala, že mu ji taky koupím, ale to ne, ale mou jo! Pochopíš to?“

„Ne, ale co chceš po chlapovi,“ pokrčila Elena rameny.

„Tak jsme se tak šíleně chytli a on práskl dveřmi a šel spát k rodičům. Ráno pak jen zavolal, jestli jsem už vychladla, a to jsem vypěnila zase. A on řekl, že jak to chci řešit. A já mu řekla, že nijak, že to už vyřešil on, když odešel, a že se už nemusí vracet. Ale já jsem čekala, že přijde s kytkou a prosíkem. Jenže on na mě začal do telefonu štěkat něco o rozvodu, tak jsem mu řekla, ať to teda zařídí, a on fakt podal žádost o rozvod a já ji pak podepsala. A protože mě tak dožral, vzala jsem si zpátky i své příjmení. To zas urazilo jeho a řekl, že už se mnou v životě nepromluví.“

„Vy jste teda blázni,“ neudržela se Elena a rozesmála se. „To jste se nemohli domluvit? Vždyť je na vás vidět, jak vás to k sobě táhne!“

„On sežral konzervu, on odešel, on musí přijít první a omluvit se!“ vzplála Marcela trucovitě.

„Tak aspoň udělej nějaké vstřícné gesto,“ radila jí zkušeně Elena. „Vždyť on se tě tak bojí, pochybuju, že sebere odvahu.“