Jan Bauer 

Levoboček Rožmberků 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jan Bauer 2014, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9826-6 (epub) 

ISBN 978-80-243-9827-3 (mobi)

Památce mého přítele doc. PhDr. Otakara Chaloupky, který patřil k vděčným fanouškům mnicha Blasia.

Kniha první
ROŽMBERSKÉ DĚDICTVÍ 

I 

Trhavý hlas obou zvonů na kulaté hlavní věži krumlovského hradu se ponuře nesl nad meandrem divoce se valící Vltavy a spolu s hlasy zvonů kostela svatého Víta a kaple svatého Jošta byl slyšet až v okolních vsích Domoradice, Dobrkovice, Sloupenec, Vyšný… Havrani, kteří obvykle hřadovali v nejvyšším patře hradní věže, teď poplašeně kroužili kolem měděného hrotu s pětilistou růží a jejich krákání se mísilo se zvoněním a věštilo smrt. Pán hradu Jindřich III. z Rožmberka křečovitě stiskl vyzáblou rukou baculatou pravačku nevlastního bratra Záviše, jenž jako příslušník řehole svatého Františka z Assisi přijal jméno Blasius, a zamumlal: „Postaráš se o mého synka Oldřicha? V závěti jsem sice ustanovil jako poručníky svých dětí pana Čeňka z Vartemberka a svého švagra Jindřicha z Kravař, ale to je jen formální…“

Vladař domu rožmberského se odmlčel. Bylo na něm znát, že i těch pár slov, která vyřkl, ho stálo nesmírnou námahu. Jeho bledá tvář byla zbrocená potem a Blasius vycítil, že konec se už neodvratně blíží. Vyhrkly mu slzy, ale snažil se to silou vůle překonat. Najednou si uvědomoval, že třebaže se v mládí spíše míjeli, Jindřich mu byl bližší, než by byl sám ochoten připustit. Měli společného otce, Oldřicha I. z Rožmberka, ale rozdílné matky. Zatímco Jindřich se narodil z manželského lože, jeho matkou byla Alžběta z Vartemberka, Blasius byl panchart, levoboček, narodil se Alžbětině dvorní dámě Ludmile z Veselí. Protože však otci příliš připomínal jeho prohřešek proti posvátnému svazku manželskému, musel záhy po narození zmizet z Krumlova.

Malý, poněkud neohrabaný a od přírody nešikovný chlapeček měl své první vzpomínky spojené s nevelkým hradem Pořešínem a s náramně upovídanou chůvou Bertou, která ho všestranně rozmazovala. Později ho Oldřich I. jako svůj hřích proti slibu manželské věrnosti zaslíbil Bohu a odeslal na latinskou školu při svatovítské kapitule na Pražském hradě a ještě později na studia do Itálie. Otce, tím méně matku, tak Záviš prakticky nepoznal, měl prostě zapomenout na to, že je polovičním Rožmberkem. Své původní jméno před přijetím řehole svatého Františka hluboce nenáviděl. Nosil ho totiž jeden z jeho příbuzných, onen neblaze proslulý pán z Falkenštejna, manžel oslnivě krásné královny vdovy Kunhuty Uherské. Nakonec ho jeho přehnaná pýcha a ctižádost stály život a na rozkaz krále Václava II. byl popraven pod hradem Hluboká. Zatímco v latinské škole svatovítské kapituly neslyšel nynější Blasius, původně Záviš, o svém jmenovci dobrého slova, naopak se říkalo, že to byl čaroděj posedlý samotným ďáblem, doma, na jihu Čech, o něm všichni hovořili málem jako o hrdinovi. Jeho statečné srdce prý bylo po smrti vyjmuto z těla a uloženo zvlášť pod podlahou kapitulní síně vyšebrodského kláštera…

„Slib mi, že za mne odsloužíš v krumlovském farním kostele svatého Víta zádušní mši…,“ zamumlal Jindřich a ještě více stiskl Blasiovu ruku.

„Jistě, ale ještě nemysli na smrt, drahý bratře.“ Františkánovy oči se zalily slzami.

„Ne. Cítím, že Bůh mě povolává k sobě, a také tvé uplakané oči mi prozrazují, že už je konec. Ještě se ti musím přiznat, že jsem se na tobě provinil. Náš otec na tebe pamatoval ve své poslední vůli a já ti to upřel. Byl jsi tehdy daleko, v Itálii, myslel jsem si…“ Jindřich namáhavě polknul a pak vyhrkl: „Odpusť…“

„Není co odpouštět, bratře,“ vydralo se Blasiovi z úst. Na Jindřichovi bylo znát, že chce ještě něco říci, ale jako by k tomu už neměl sil. Františkán to vycítil, rychle se k němu naklonil a s ústy u jeho ucha řekl: „Zavolám tvou manželku a děti!“

Umírající pán Krumlova neodpověděl, jen odevzdaně zavřel a zase otevřel oči.

Blasius svěsil hlavu, vyšel z ložnice a oslovil postávající Jindřichovu manželku Alžbětu, rozenou z Kravař: „Urozená paní, váš choť se chce s vámi a s dětmi rozloučit.“

Alžběta, nápadně štíhlá žena s vlasy zakrytými bílou rouškou a ostrými rysy v pohledné tváři, popadla za ruce asi devítiletého Oldřicha a o něco mladší Kateřinku a vešla dovnitř. Obě děti zjevně nechápaly, co se vlastně děje a proč jejich otec je tak bledý a pořád leží v posteli.

„Dovolíte, důstojnosti.“ Kolem Blasia se za nimi protáhl jejich budoucí poručník Čeněk z Vartemberka a hned za ním bratr Rožmberkovy manželky Jindřich z Kravař. Blasius o něm slyšel, že prý patří ke ctitelům Jana Husa, a dokonce si nechal přeložit spis toho kacířského Angličana Viklefa. V každém případě to byl v Blasiových očích divný chlapík. Zatímco Vartemberk působil v přepychovém, bohatě zdobeném zeleném kabátci a žlutých nohavicích jako módní hejsek, pán z Kravař chodil celý v černém, připomínal spíše nějakého preláta, jen rodový erb se zavinutou střelou na plášti a zlatý řetěz visící mu na krku prozrazovaly, že jde o významného moravského šlechtice. Oba se na Blasia dívali s notnou dávkou přezíravosti. V jejich očích byl pouhým panchartem, navíc příslušníkem nejchudší žebravé řehole, ale vzhledem k dané situaci ho nemohli přehlížet. Tedy alespoň do té doby, dokud pán hradu Krumlova žije a nebyl uložen do hrobu. Alžběta, rozená z Kravař, v pořadí už druhá žena Jindřicha III. z Rožmberka, však Blasia přímo nesnášela a více než co jiného se děsila okamžiku, kdy bude otevřena manželova poslední vůle. Co když ji před smrtí změnil ve prospěch svého nevlastního bratra? Ještě nedávno si k sobě povolal písaře Vratislava z Velešína a cosi mu diktoval. Rožmberkové mívali v tomto ohledu zvláštní gusto. Jindřichův děd Petr I. z Rožmberka chtěl dokonce v mládí odejít do kláštera, a třebaže zastával úřad nejvyššího komorníka, chyběl na pražské korunovaci krále Karla, protože dal přednost modlitbám ve společnosti vyšebrodských cisterciáků. V Alžbětiných očích však byla rožmberská zbožnost přehnaným pokrytectvím. Dobře znala svého tchána Oldřicha I. z Rožmberka a věděla o něm, že ho nenechala lhostejným žádná alespoň trochu k světu vypadající dívčí tvářička a pouhý pohled do odvážnějšího ženského výstřihu ho dokázal uvést do stavu naprosté posedlosti. Bylo divu, že zanechal jediného levobočka, toho tlustého mnicha Blasia. Jako takový sice Alžbětě nevadil, zvlášť když se na Krumlově ukazoval jen zřídkakdy, ale byl živoucí připomínkou rožmberské nemravnosti a hlubokého pohrdání šestým přikázáním, které nám připomíná – nezesmilníš! Ostatně v tomto ohledu jablko nepadlo daleko od stromu a také její umírající manžel Jindřich býval, alespoň dříve, mladými krasotinkami přímo posedlý, kdežto ji, svou zákonitou choť, příliš na loži nevyhledával. Ale co bylo, bylo. Nadcházející smrt všechno smaže a Alžběta byla připravena nést svůj vdovský úděl s důstojnou hrdostí, jaká přísluší dámám ze vznešených rodů. Jen kdyby tady nestrašil ten Blasius. Kdo ví, co všechno mu rozdavačný Jindřich odkázal?!

Blasius míjel postávající dvořany a sluhy, kteří se shromáždili v předpokoji v očekávání smrti svého pána. „Slétají se jako supi na mršinu,“ napadlo františkána, byť možná mnohým křivdil. Vadila mu však jejich dotěrná zvědavost a potřeba být při tom, až Jindřich III. z Rožmberka vydechne naposled. S pevně sevřenými rty vešel do nevelké hradní kaple zasvěcené svatému Jiří a svaté Kateřině. Klenutá místnost nebyla nijak veliká, při bohoslužbě se do ní vešla pouze rodina hradního pána a jeho příbuzní a hosté. Služebnictvo navštěvovalo farní kostel svatého Víta ve městě na protějším břehu Vltavy.

Hradní kaple však byla přece jen něčím výjimečná. Umírající Jindřich III. zde uložil jednu nadmíru vzácnou relikvii – údajný cíp závoje Panny Marie. Blasiův nevlastní bratr ho koupil za nemalý peníz kdesi v Itálii a vymohl si na papeži Bonifáci IX., aby ho směl o všech mariánských svátcích veřejně vystavovat. Jedině při této příležitosti mohli do hradní kaple vstoupit zbožní poutníci z širokého okolí, aby se této relikvii poklonili, případně si vyžádali od Panny Marie svoje uzdravení nebo uzdravení svých blízkých. Tehdy dlouhé zástupy mužů, žen a dětí, chudých i bohatých, procházely Budějovickou branou na Latrán, dlouhou ulici vinoucí se opevněným podhradím kolem hradu, odtud pak mířily další branou do hradu na Rejdiště, rozlehlé prostranství mezi stájemi, sýpkami a řemeslnickými dílnami, kde se čas od času pořádaly rytířské turnaje. Z Rejdiště poutníci postupovali po mostě přes hluboký příkop do Dolního hradu, jemuž dominovala vysoká okrouhlá věž s purkrabským domem. Právě zde býval původní hrad pánů z Krumlova s erbem zelené růže, z něhož pocházel i zmíněný Záviš z Falkenštejna. Po jejich vymření zdědili Krumlov Rožmberkové, zelenou růži nahradila růže červená, a právě oni začali na skále nad Dolním hradem budovat rozlehlý Horní hrad, jehož součástí byla právě kaple svatého Jiří a svaté Kateřiny.

O mariánských svátcích se hrad hemžil lidmi, které sem přivedla touha spatřit zázračnou relikvii a snad si i vyprosit nějaký ten zázrak. Se zbožnými poutníky a zvědavci však přicházeli i různí nenechavci a kapsáři se snahou využít toho hemžení a navzdory přísným pohledům rožmberských zbrojnošů ušmiknout někomu váček s grošíky, šikovně ho obrat o nějakou cennost či okrást samotného pána z Růže.

„Proč je sem vůbec pouštíš?“ ptával se Blasius nevlastního bratra.

„Stejně ten vetchý cíp látky nikdy nepatřil Panně Marii, ale spíše nějaké italské nevěstce.“

„Mlč, bratře! Vždyť je to rouhání. Jak můžeš ty, kněz a řeholník, něco takového vůbec vypustit z úst?“

„Protože dobře znám všechny ty vykutálené podvodníky úspěšně zneužívající lidské důvěřivosti, kteří by ti prodali i panenskou blánu Panny Marie.“

„Mlč už. Tohle je ale opravdu kousek závoje Bohorodičky. Sám Svatý otec to potvrdil.“

„Ten darebák, co si říká papež a sedí na svatopetrském stolci, ti potvrdí, co si zamaneš, hlavně když mu dobře zaplatíš!“ odbyl ho Blasius a jindy tak mazaný Jindřich z Rožmberka jen bezmocně rozhodil rukama. Jeho víra v pravost relikvie byla sice nahlodána, ale sám ji nemohl zpochybnit, protože by tím pobouřil vlastní poddané. A tak se dál o mariánských svátcích chodívalo na zbožnou pouť do krumlovského hradu, lidé se tlačili v nevelké hradní kapli, aby spatřili ten div divoucí, a když měli štěstí, nikdo je při tom neokradl, naopak si sami mohli koupit na Latránu medový preclík nebo růženec či malý stříbrný křížek na památku. Všechny krčmy a hostince, co jich v celém městě na obou březích řeky bylo, žily z té velké pouti, která zpravidla vyvrcholila nějakou opileckou rvačkou, a horké hlavy pak musely vychladnout v radniční šatlavě na zdejším rynku.

„S mariánskými poutěmi je teď konec,“ tiše si povzdechl Blasius, klečící o samotě před oltářem hradní kaple.

„Jestli Jindřichova duše odejde k Pánu a jeho tělo bude uloženo do rodové hrobky ve vyšebrodském klášteře, vdova Alžběta nepochybně vystavování cípu závoje Bohorodičky zruší.“ Tušil, že davy zázraků chtivých poutníků pak zamíří do kostela Nanebevzetí Panny Marie v nedalekém Kájově, kde už nyní se leccos tajemného, co dráždilo představivost zdejších sedláků, vypravovalo o zdejší nápadně zčernalé mariánské sošce.

„Promiňte, otče Blasie,“ vyrušil františkána z jeho úvah hradní kaplan Zachariáš, nevysoký kulaťoučký kněz v černé sutaně. Měl dobráckou zarudlou tvář a trochu šilhavé šedomodré oči. „Jeho Jasnost si přeje s vámi mluvit.“ Blasius mlčky přikývl a následoval kaplana zpátky do Jindřichovy ložnice. Rožmberk ležel na posteli se zavřenýma očima, ve vyzáblých prstech svíral růženec a kolem něho stáli jeho blízcí. Manželka Alžběta, rozená z Kravař, držela kolem ramen malého Oldřicha, dědice rodu, a jeho mladší sestru Kateřinu. Tvář měla nápadně pobledlou, až to vypadalo, že si ji pokryla líčidlem, a oči se jí leskly zřejmě slzami. Z druhé strany lože postávali jako dvě voskové figuríny Čeněk z Vartemberka, Oldřichův poručník, a Alžbětin bratr Jindřich z Kravař. Kromě nich tu byli i Rožmberkův lékař, učený doktor Fulgencius z Pasova, o jehož medicínských schopnostech měl Blasius vážné pochybnosti. Už dříve se nabízel, že pozve na Krumlov svého přítele, univerzitního mistra Křišťana z Prachatic, ale Alžběta trvala na Fulgenciovi a vyváděla tak, že Jindřich nakonec bratrovu nabídku raději odmítl. Dále byli v ložnici Jindřichův vzdálený bratranec Jan z Hradce, rožmberský hofmistr Hynek z Přídolí, jehož Blasius dobře znal, krumlovský purkrabí Chval z Chmelné, farář od svatého Víta Hostislav z Bílska a ještě zamračený Fridrich ze Starhemberga, Jindřichův přítel z Dolních Rakous.

Alžběta, sotvaže spatřila Blasia, ušklíbla se a pohybem brady mu naznačila, aby přistoupil k loži umírajícího. Františkán se sepjatýma rukama poklekl k bratrovi a tiše řekl: „Jsem zde, Jindřichu.“

„To jsem rád…,“ slabě zamumlal Rožmberk a otevřel oči.

„Chtěl bych ti…,“ nedořekl a hlava se na podušce podivně zvrátila. Oči skelně hleděly do trámového stropu. Doktor Fulgencius přistoupil k Jindřichovi a vzal ho za ruku, aby vyzkoušel jeho tep. Po chvíli zamumlal: „Je mrtev. Vladař domu rožmberského odešel k Pánu.“

„Bůh buď milostiv jeho duši,“ zamumlal Blasius a farář Hostislav otevřel okno, aby Jindřichova duše mohla, jak se věřilo, odletět do nebe. Všichni strnuli a Alžběta, rozená z Kravař, se hlasitě rozeštkala. Františkán se soucitně dotkl jejího ramene a řekl: „Je mi to moc líto, soucítím s vaší bolestí. Nyní byste měla svému zesnulému choti zatlačit oči.“

Čerstvá vdova po něm šlehla nenávistným pohledem, uchopila obě děti za ruce a beze slova rozloučení opustila ložnici. Její bratr pokrčil rameny, omluvně se podíval na Blasia, sklonil se k mrtvému a učinil ten lehký pohyb, o který františkán požádal Alžbětu.

„Nezlobte se, důstojnosti. Sestra je z toho všeho rozrušená.“

„Chápu,“ přikývl Blasius. „Když dovolíte, budu se teď u svého bratra chvíli modlit.“

„Rádi se k tobě přidáme,“ ozval se farář Hostislav a spolu s hradním kaplanem Zachariášem poklekli vedle Blasia.

Doktor Fulgencius si odkašlal a obrátil se na Hynka z Přídolí:

„Pane hofmistře, kdo mi vyplatí honorář? Přijel jsem až z Pasova.“

„Že se nestydíte, vy mastičkáři,“ procedil skrze zuby Čeněk z Vartemberka a bez ohledu na své elegantní žluté nohavice poklekl vedle tří duchovních.

„Snad jsem toho tolik neřekl,“ mumlal Fulgencius a rychle vyklouzl z místnosti. Venku se zatím znovu rozezněly zvony. Tentokrát aby ohlásily skon vladaře rožmberského domu, nekorunovaného vládce jižních Čech. Muž, který vzdoroval samotnému králi, opustil tento svět a zanechal své blízké a celé své panství v žalu a nejistotě.

II 

V hodinách, které po skonu Jindřicha III. následovaly, se začaly dít podivné věci. Nejdříve do Blasiovy komnaty přiběhl rožmberský písař Vratislav z Velešína.

„Důstojnosti, jste přece bratrem zesnulého hradního pána, měl byste to tedy vědět. Chtěl jsem to říci panu hofmistrovi nebo pánu z Vartemberka, ale vy mi jaksi připadáte vhodnější.“

Františkán se na písaře, vytáhlého mladého muže s tváří poďobanou od neštovic a rezavou bradkou, vlídně podíval.

„Co máte na srdci, pane písaři?“

„Je mi to krajně nepříjemné, ale chci vás ubezpečit, důstojnosti, že na tom opravdu nenesu žádnou vinu.“

„Tak už mi, pro všechny svaté, řekněte, co se děje!“ vyzval ho netrpělivý Blasius.

„Ztratily se. Ztratily se ze zamčené truhlice a vím dobře, že klíč jsem měl v úschově já sám. Nosím ho na krku, račte se, prosím, podívat, tady na té šňůrce…“ Písař Vratislav sáhl pod kabátec a ukázal nevelký klíč, který mu opravdu visel na krku.

„No dobrá, povězte mi už konečně, co se ztratilo.“

„Obě dvě,“ vyhrkl písař. „Nevím, jak se to stalo.“

„Které obě dvě?“

„Poslední vůle, závěti, testamenty. Jak testament pana Jindřicha III. z Rožmberka, tak testament jeho otce Oldřicha I. z Rožmberka!“

„Díval jste se pořádně?“ Blasius se přitom podezíravě podíval na písaře.

Vratislav jen bezmocně přikývl.

„Tvrdíte, že jsem první, komu jste to přišel oznámit.“

„Ano,“ písař měl slzy na krajíčku. „Pro lásku Boží, co teď se mnou bude?“

„Co by? Dědictví mladého pána Oldřicha z Rožmberka je nesporné. Na to nejsou potřeba žádné doklady, tak se nemusíte příliš trápit.“

„Ale pan vladař k testamentu ještě nadiktoval dodatky. Bez nich je bezcenný.“

„Jak to bezcenný? Bude prostě dědit jen Oldřich, který na to má beztak jako jediný syn nárok.“

„Vy mi nerozumíte, důstojnosti. Nezapomeňte, že mladý pan Oldřich není zletilý a pan vladař mu jmenoval poručníky.“

„Asi jim důvěřuje,“ odbyl písaře Blasius. Chápal sice, že ztráta hned dvou testamentů je přinejmenším poněkud zvláštní, ale v jeho očích to zase nebyla žádná velká tragedie. Univerzálním dědicem se tím pádem stává jen Oldřich a jeho matka jistě už dohlédne, aby poručníci vykonávali svou správu, jak se patří. Rožmberk byl v Čechách asi nejbohatší hned po králi a jak Čeněk z Vartemberka, tak Jindřich z Kravař si jistě jako poručníci z jeho majetku něco urýpnou pro sebe. Tak to prostě chodilo a chodí a bylo by zbytečné se nad tím nějak pohoršovat. A jestli hodlal Jindřich z Rožmberka dodatečně obdarovat nějaký klášter nebo špitál, ať si teď rozhodne vdova.

„Už se tím netrapte,“ konejšil františkán písaře. „Raději to běžte ohlásit panu hofmistrovi Hynkovi z Podolí. To je slušný člověk, jistě vám hlavu neutrhne…“

Vratislav se teď rozeštkal naplno. „Ale paní Alžběta…,“ naříkal a nebylo mu valně rozumět. Mnich pochopil, že nešťastný písař má zjevně strach z vdovy, která se nyní stala vládkyní celého rožmberského panství, ale ten večer bezprostředně po smrti svého nevlastního bratra neměl náladu na to, aby někoho utěšoval. Sám se nabídl, že bude od půlnoci do rána bdít u těla zesnulého, které bylo zatím uloženo v otevřené rakvi v hradní kapli svatého Jiří a svaté Kateřiny. Do půlnoci se měl u mrtvého Rožmberka modlit hradní kaplan Zachariáš. Rozhlédl se po prosté komnatě, která mu byla vybrána k přenocování. Ty lepší pokoje si samozřejmě zabrali poručníci malého Oldřicha Čeněk z Vartemberka a Jindřich z Kravař, rakouský host Fridrich ze Starhmeberga, jeho paní Otýlie z Halsu a další vznešené návštěvy, které se sjely k Jindřichovu úmrtnímu loži v naději, že třeba také jim z dědictví druhého nejbohatšího muže Čech něco ukápne. Na Blasia, třebaže byl Jindřichovým bratrem, zbyla jednoduchá komůrka s úzkým ložem a malým okénkem do hlubokého údolí Vltavy, jaká by se hodila leda pro služku nebo obyčejného zbrojnoše. Blasius tušil, že v tom měla prsty sama hradní paní, která ho nesnášela, ale nijak se tím netrápil. Ostatně z františkánských klášterů byl zvyklý na ještě menší pohodlí, častokrát mu tam okno zakrývala obyčejná blána a nikoliv skleněné terčíky, jako zde.

Sotva vypakoval nešťastného písaře, rozhodl se, že se porozhlédne po něčem k večeři. Hradní jídelně s malovanými stěnami a klenutým stropem zdobeným loveckým výjevem se raději vyhnul. Dovedl si představit, že teď tu panuje okázale truchlící paní Alžběta utěšovaná urozenými hosty v čele s bratrem Jindřichem z Kravař a dalším poručníkem Čeňkem z Vartemberka. Co by tam tak asi dělal on, obyčejný řeholník žebravého řádu a kazatel od svatého Štěpána na Novém Městě pražském? Všichni by se na něj dívali skrz prsty jako na jim rodem nerovného bastarda. O takovou pozornost Blasius rozhodně nestál. Minul jídelnu a nahlédl do hradní kuchyně. Kuchař Šebek, který tu vládl, měl nápadně zarudlé oči a bylo opravdu těžko uhodnout, zdali od pláče za právě zesnulého pána, nebo od páry, která se valila z velkých kotlů.

„Přejete si důstojnosti?“ oslovil Blasia, sotvaže ho spatřil ve dveřích. Františkán si povzdechl a zálibně pohlédl na mísu plnou jelítek. Kuchař si jeho pohledu všiml a hned ho povzbudil: „Jen si vezměte a neostýchejte se! Vždyť jste tady vlastně doma.“

„Teď už ne,“ hořce se usmál Blasius. „Však uvidíš, jak mě hradní paní brzy vypakuje, když je bratr po smrti.“

„To si nemůže vůči vám dovolit. Jste přece také pán z Růže, i když z nemanželského lože.“

„Pán z Růže jsem byl pro Jindřicha. Pro paní Alžbětu jsem míň než psí lejno, milý Šebku. Nemáš tam hlt vína?“

„Jen si poslužte tady z toho měděného džbánu. Měl jsem ho odnést do jídelny, ale panstvu naliji jiné víno. Však rýnského jsou tam ještě tři sudy.“

„Díky, Šebku. Nebožtíka se sluší zapít dobrým vínem.“ Mladá nazrzlá kuchtička, která vařečkou míchala masovou kaši, se zasmála.

„Že se nestydíš, Eliško, smát se v den, kdy náš pán zemřel!“ napomenul ji kuchař Šebek a kuchtička honem sklopila hlavu. Blasius si uvědomil, že za jiných okolností by ji vzal za bradu, pohlédl do očí a utrousil cosi o její kráse, ale ten večer po bratrově smrti na to jaksi neměl chuť.

„Hola, Šebku, Eliško a vy ostatní,“ oslovil osazenstvo kuchyně, „napijte se se mnou za šťastnou cestu duše mého bratra na nebesa!“

„Rádi, důstojnosti,“ vyhrkla honem kuchtička a rychle si nalila do kameninového hrnečku. Ostatní v kuchyni ji trochu váhavě napodobili.

„Co je to tady? Šebku, kdo nám dělá z rožmberské kuchyně krčmu?“ ozvalo se přísně ze dveří za Blasiovými zády. Františkán se otočil a spatřil širokou vousatou tvář hofmistra Hynka z Přídolí.

„Snad nebude tak zle, hofmistře. Za to mohu já,“ ozval se Blasius.

„Ach, promiňte, nevšiml jsem si vás, důstojnosti,“ zamumlal omluvně hofmistr. „Já jen, že paní Alžběta…“

„Paní Alžběta, paní Alžběta!“ zvolal pohoršeně františkán. „Zdá se mi, že na Krumlově začínají smutné časy.“

„Ba, máte pravdu, ale to si můžeme říci jen tak mezi sebou. Běda, kdyby nás někdo zaslechl,“ povzdechl si hofmistr.

„Koho máš na mysli, Hynku?“ otázal se Blasius a podal hofmistrovi plný pohár vína.

„Raději nebudu jmenovat. Někdy i stěny mívají uši. Říká se, že jeden pan Jindřich nám umřel, druhý teď za mladého pana Oldřicha bude vládnout.“

„Pán z Kravař? Prý je to viklefista a velký ctitel mistra Jana z Husince, zastánce chudých.“

„Jenže pán z Kravař si z toho bere jen to, že chudá má být církev a její majetek mají spravovat urození páni,“ zašklebil se hofmistr.

„Velmi trefně řečeno,“ přikývl Blasius. „Nenavštěvoval jsi, Hynku, pražské vysoké učení?“

Hofmistr na jeho otázku neodpověděl, jen svěsil hlavu a omluvně prohlásil: „Půjdu se raději podívat na naše panstvo, zda něco nepotřebuje. A vás, důstojnosti,“ nečekaně uchopil františkána za ruku, „tady na Krumlově vždycky rád uvidím.“

V hradní kuchyni bylo stále co dělat, práce se tady nikdy nezastavila. Pro panstvo se připravovalo vždy více pokrmů, sotva se sklidilo ze stolů, bylo nutné umýt nádobí, a když byla práce hotová, vařilo se nanovo. V noci se zadělávalo těsto na chleba, placky, calty a koláče a ještě za tmy se začínalo péci. V peci nikdy nesměl vyhasnout oheň, byť se v průběhu dne většinou jenom udržoval. Už za Oldřicha I. z Rožmberka, otce právě zesnulého Jindřicha III., se pro hrad přestal nakupovat chleba od pekařů na Latránu, byť tady bývaly hned tři pekárny. Hrad tehdy procházel rozsáhlou přestavbou a tehdejší hlavní kuchař si vymohl, že při této příležitosti byla postavena také velká pec na chleba, calty, koláče a preclíky. Protože obyvatelé hradu, pokud nebyl přítomen větší počet hostů, nedokázali tolik chleba a pečiva sníst, prodával se jeho přebytek na tržišti ve městě na druhé straně řeky. Místní i latránští pekaři sice brblali, ale proti rožmberské vrchnosti nic nepořídili. Co víc, místní hospodyňky a hostinští dokonce tvrdili, že hradní chleba je nejchutnější, a to ani nemluvě o hradních preclících slazených medem. Ty byly jednoznačně považovány za největší pochoutku v kraji. Blasius se posadil v kuchyni do kouta, popíjel víno, zajídal ho chutným sýrem a pozoroval kuchaře, kuchtičky a celý personál při práci. Pomáhalo mu to zapomínat na to, že jeho bratr Jindřich už není. Snad se s ním sejde někde tam na nebesích. Kdo ví? Však o tom bude mít dost času rozjímat, až se bude modlit u jeho těla v hradní kapli.

„Svatý Bože, kolik je hodin?“ polekal se náhle. „Abych nenechal kaplana Zachariáše příliš dlouho čekat.“

„Před chvílí právě odbíjeli půlnoc, důstojnosti,“ sdělil františkánovi kuchař Šebek. „Panstvo šlo už dávno na kutě.“

Blasius rychle vstal, setřepal drobky sýra ze své hnědé kutny a honem řekl: „Přátelé, Bůh žehnej vaší nekončící práci, ale já teď musím za svou křesťanskou povinností.“ Maličko se usmál na kuchtičku Elišku, ne příliš, ten večer, či spíše už noc, mu nijak do smíchu nebylo, a vyklouzl z kuchyně. Chodba byla ponořená do temnoty, jen za obdélníky oken se mihotala hvězdná obloha. Františkán chvíli rozvažoval, nemá-li se vrátit pro zapálenou louč, aby si posvítil na cestu, ale pak usoudil, že nemůže kaplana nechat déle čekat, ostatně znal chodby krumlovského hradu dobře, aby v nich mohl jít po paměti i potmě. Skutečně věděl, kde začínají schody, takže nezakopl a jistou nohou kráčel tmou slabě prosvětlovanou odleskem hvězd za okny. Dveře kaple byly otevřené a vnitřek zaplaven světlem vydávaným plamínky velkých hořících svící ve vysokých stříbrných svícnech rozestavěných kolem otevřené rakve. Jeho bratr tam ležel v černém sametovém kabátci, ruce sepjaté na hrudi a vypadal, jako by spal. Blasiovi připadalo, že se každou chvíli probudí a prohodí:

„Co tady dělám? Koukej přinést nějaké dobré víno a přivést pěkné holky, ať nám tady není smutno.“

Jenže františkán dobře věděl, že Jindřich III. z Rožmberka už nikdy nic takového neřekne. Tohle vědomí mu znovu vehnalo slzy do očí. Rychle si je utřel rukávem svého hábitu, pokřižoval se a pohlédl na Zachariáše, který klečel před rakví a ani se po něm neotočil. Snad neusnul, napadlo Blasia a lehce ho uchopil za rameno. Kaplan se však vůbec nepohnul. „Asi ho to všechno zmohlo,“ usoudil Blasius a poklekl vedle něj. Sklonil hlavu a sepjal ruce ke zbožné modlitbě, ale sotva mumlavě odříkal první otčenáš, uvědomil si, že spící Zachariáš by měl alespoň odfukovat, možná dokonce pochrupovat, ale kupodivu žádné takové zvuky spáčů nevydával. Znovu se dotkl, tentokrát silněji, jeho ramene a kaplan se náhle bezmocně jako pytel mouky zhroutil pod katafalk s Rožmberkovým tělem.

„Omdlel,“ napadlo Blasia a rychle Zachariáše otočil tváří k sobě. Ve světle svící spatřil, že má doširoka otevřené oči a lehce zkřivené rty. „Bože, on je mrtvý!“ zvolal polohlasně a vší silou se pokusil otočit kaplana na záda. V té chvíli ucítil cosi nepříjemně mokvavého na svých rukách. Podíval se na ně a spatřil na prstech Zachariášovu krev. Františkán se polekal a začal si mrtvé tělo rychle prohlížet. Nemusel pátrat dlouho, už prvním pohledem zjistil, že v kaplanově širokém krku zeje velká příčná rána. Kdosi mu prořízl hrdlo.

Blasius vyskočil a vykřikl: „Vražda!“ Jeho zoufalý hlas se odrazil od klenutého stropu nevelké kaple a šířil se chodbami krumlovského hradu. Chvíli se nic nedělo, teprve když vyděšený františkán svůj hysterický výkřik zopakoval potřetí, ozvalo se otevírání dveří, rozčilené hlasy a dupot.

III 

Jako první přiběhl kupodivu tlustý hofmistr Hynek z Přídolí a hned za ním purkrabí Chval a písař Vratislav. Na všech třech bylo patrné, že ještě nestačili ulehnout na lože, čemuž se v úmrtní den pána hradu nedalo divit.

„Co se stalo, důstojnosti? Proč tady kaplan tak divně leží?“ otázal se písař.

„Vždyť to vidíš, ne?“ osopil se na něho purkrabí. „Je dočista mrtvý,“ povzdechl si a Blasiovi se zdálo, jako by se mu ve tváři zračil údiv. Nebylo divu. Násilná smrt, zjevně vražda kněze krátce poté, co zemřel pán hradu, která se navíc stala na posvěcené půdě hradní kaple, byla něčím zcela nevídaným.

„Cožpak tady nejsou stráže?“ podivil se františkán, kterému se po prvním úleku už trochu ulevilo.

„Už jsem tady,“ ozval se za jeho zády vysoký a ramenatý hejtman rožmberských zbrojnošů Ondřej Krchlebec. Vousy měl rozježené a slámově žluté vlasy mu trčely do všech stran. Ve spěchu, s jakým uháněl do kaple, si ani nestačil k opasku připnout meč, odznak své funkce.

„Co se stalo?“

„Kaplan Zachariáš je v Pánu,“ smutně prohlásil Blasius. „Někdo mu podřízl krk.“

„No to je nadělení,“ vyjádřil Krchlebec pocity všech přítomných.

„Jé, krev!“ vypískla kuchtička Eliška, která se sem přihnala celá rozpálená od pekařské pece.

„Ty tady nemáš co dělat! Koukej se vrátit do kuchyně,“ přísně ji napomenul purkrabí. Vzápětí se však zlomil v pase před jedním ze dvou poručníků malého Oldřicha, panem Čeňkem z Vartemberka. Pan Čeněk měl na sobě jen košili a žluté nohavice a zíval na celé kolo. Sotvaže viděl na podlaze ležet nebohého Zachariáše v krvi, hned začal všem přikazovat, co mají dělat. Blasius se zamračil. Ach, kdyby tady tak byl zástupce královského sudího a bývalý novoměstský rychtář Jakub Protiva z Protivce! Ten by nedovolil, aby si tady každý šlapal, jak ho napadne a každý se snažil poroučet. Protože se jednalo o násilný čin a vraždu k tomu, měl by mít v té chvíli zřejmě největší pravomoc Krchlebec jako rožmberský hejtman. Jenže ohledávat nebožtíka a místo činu a vyslýchat všechny přítomné chtěl i krumlovský purkrabí Chval z Chmelné a samozřejmě Čeněk z Vartemberka jako ten nejurozenější. O tom, že Blasius má nemalé zkušenosti z vyšetřování hrdelních zločinů, nikdo z přítomných neměl ani ponětí, ostatně sám františkán se svými zkušenostmi nijak neoháněl. Už smrt nevlastního bratra Jindřicha mu dala co proto, a teď ještě vražda hradního kaplana, který měl pověst slušného a nadmíru zbožného chlapíka. Ten že by někomu vadil? Blasiovi na tom nesedělo vůbec nic. Stejně je to zvláštní, pomyslel si. Nejprve někdo ukradne poslední vůli Jindřicha III. z Rožmberka, a navíc ještě pergamen s testamentem jeho dávno zemřelého otce Oldřicha I. a pár hodin nato najde kaplana Zachariáše s podřezaným krkem.

Z úvah ho vytrhl přísný hlas pana Čeňka, který se zjevně ujal vyšetřování, a ani Chval, ani Krchlebec si mu nedovolili oponovat.

„Kdy jste našel kaplana Zachariáše?“ zeptal se pán z Vartemberka Blasia.

„Někdy krátce po půlnoci. Měl jsem ho vystřídat v modlení u nebožtíkova těla právě o půlnoci a přišel jsem o chvíli později.“

„Kaplan Zachariáš ještě žil, když jste přišel?“

„Samozřejmě že ne, ale já si nejdříve nevšiml, že už je mrtvý.“

„Jak to, nevšiml?“ přidal se s další otázkou Krchlebec, který se přece jen snažil převzít iniciativu.

„Prostě jsem ho viděl klečet před katafalkem a zdálo se mi, že se modlí.“

„To jste nepoznal, že ho někdo zabil?“ zeptal se tentokrát Čeněk a švihl přitom ostrým pohledem po veliteli zbrojnošů. Krchlebec sklonil svou mohutnou rozježenou hlavu a raději ustoupil do pozadí.

„Na první pohled ne,“ přiznal se františkán a upřel na Vartemberka nevinný pohled svých blankytně modrých očí, kterým dokázal rozněžňovat své přítelkyně.

„Nepodřezal jste ho nakonec vy sám, důstojnosti?“ ozval se s nepříjemným sarkasmem v hlase purkrabí Chval a po tváři mu přeběhl jízlivý úsměv.

„No dovolte!“ bránil se Blasius. „Proč bych právě já kaplana podřezával?“

„Ale pamatuji si, že jste onehdy ukazoval svou vlašskou dýku, kterou jste si koupil za studií v Itálii,“ vítězně pronesl Chval.

Ty darebáku, pomyslel si v duchu františkán, ale nahlas jen řekl: „To je pravda. Svou vlašskou dýku jsem kdysi ukazoval tady na Krumlově svému zesnulému bratrovi, ale tentokrát jsem si ji s sebou nevzal. Můžete se o tom přesvědčit. Klidně se nechám prohledat. A ještě něco, pane purkrabí. Dovolím se ohradit proti tomu, abyste mne takovým urážlivým způsobem vyslýchal právě tady, na posvěcené půdě v blízkosti těla mého zesnulého bratra.“

„Musím souhlasit s otcem františkánem,“ vážně pokývl hlavou Čeněk z Vartemberka. „Toto místo je pro výslech krajně nevhodné.“

„Musím protestovat, pane z Vartemberka,“ začal Chval nervózně šermovat rukama. „Jde přece o vraždu kaplana Zachariáše a v přítomnosti těla zabitého se viník zpravidla rychleji přizná.“

„Ty tady nějakého viníka vidíš, Chvale?“ prudce se ozval Hynek z Přídolí. „Pán z Vartemberka má pravdu. Tělo mrtvého kaplana uložíme na máry a vyšetřování této strašné vraždy dokončíme zítra ráno.“

„Upozorňuji vás, že v zájmu vyšetřování této surové vraždy nikdo nesmí opustit hrad!“ výhružně pronesl hejtman Krchlebec. Někteří přítomní zamručeli, což mohlo znamenat cokoliv – souhlas i nesouhlas, většina ale mlčela. Panu z Vartemberka se chtělo spát a ostatní na tom nebyli o moc lépe. Jen Blasius trval na tom, že bude pokračovat ve svých modlitbách a tentokrát už nejen za svého bratra, ale i za kaplana Zachariáše. Tajně přitom doufal, že se mu podaří zajistit alespoň nějaké stopy, které tady kaplanův vrah určitě zanechal. Pokud je ovšem ta tlačenice v kapli dočista nezničila.

„Nebudete se bát, důstojnosti?“ jízlivě se otázal Chval.

„Říká se, že duchové mrtvých k ránu ožívají.“

„Babské tlachy,“ odbyl ho františkán a odvrátil se.

IV 

Časně ráno ještě před rozedněním obešel hejtman Ondřej Krchlebec stráže u dolní brány krumlovského hradu, branky vedoucí od stájí a podkovářské dílny k potoku Polečnice i menší brány na opačné straně hradu, která vedla na dřevěný most přes hlubokou strž oddělující skálu, na níž bylo zbudováno pyšné rožmberské sídlo, od sousedního kopce. Všude dostal stejnou odpověď: „Nikdo se v noci nepokusil dostat z hradu.“ Tohle zjištění hejtmana uklidnilo, ale zároveň poněkud znepokojilo. Znamenalo totiž, že vrah kaplana Zachariáše je stále tady. Jenže kdo to může být, kdo by měl zájem na smrti jednoho Božího sluhy, který nikdy nikomu nepřeložil ani stéblo křížem přes cestu. Zachariáš byl v celém hradě i v celém městě v podhradí znám jako dobrák, který se ke všem choval stejně laskavě.

Krchlebec se zachmuřil. Dost na tom, že včera zemřel jeho pán Jindřich III. z Rožmberka, k němuž sice mohl mít lecjaké výhrady, nicméně byl to on, kdo mu dal důvěru a jeho, obyčejného zemanského synka, pozvedl do funkce rožmberského hejtmana. A teď ještě mord, k němuž došlo přímo v hradní kapli na posvěcené půdě. Hrůza na to pomyslet! Krchlebec nebyl hloupý, zdaleka nebyl jen zdatným vojákem, který se umí ohánět mečem a velet svým podřízeným. Navzdory tomu, že měl jen obyčejnou farní školu, kde se sotva naučil číst a psát, nepostrádal důvtip a schopnost spojovat věci zdánlivě nespojitelné. Hned mu bylo podezřelé, že k vraždě kaplana Zachariáše došlo krátce po smrti Jindřicha III. z Rožmberka. Nepochybně spolu obě tragické události nějakým způsobem souvisí. Jenže jakým? Ať o tom uvažoval, jak chtěl, nenalézal žádný spojovací článek, na jehož základě by mohl prstem ukázat na vraha nebo alespoň vytušit, kdo by to mohl být. Byl však natolik zkušený, aby věděl, že každý vrah se dříve či později nějak prozradí, dříve či později udělá osudnou chybu. Nezbývalo nic jiného než mít otevřené oči a dostatek trpělivosti.

Právě v době, kdy Krchlebec obcházel hradní brány, vystřídal modlícího se Blasia v hradní kapli krumlovský farář Hostislav z Bílska. Františkán toho už měl za celou noc bdění plné zuby, oči se mu klížily a jen jednoslabičně odpovídal překvapenému faráři, který nevěřícně poulil své šedé oči na hned dvě mrtvá těla. Vedle katafalku se slavnostně oděným Rožmberkem totiž ležel na prostých márách kaplan Zachariáš. „Svatý Bože, co se stalo?“ vyhrkl krumlovský sluha Boží.

„Máme tady vraždu,“ hlesl Blasius a jen s námahou se přinutil pohlédnout na Hostislava, kněze ještě poměrně mladého, který patřil k absolventům pražského vysokého učení založeného císařem a králem Karlem blahé paměti.

„Jak se to stalo?“ zajímal se farář, ale františkán jen pokrčil rameny. Dokázal si představit, že se ho ještě budou pán z Vartemberka i hejtman Krchlebec pokoušet vyslýchat, ostatně byl prvním, kdo mrtvého kaplana našel, a neměl žádnou chuť se o celé záležitosti s někým dalším vybavovat.

„Našel jsem ho tady s podříznutým krkem,“ utrousil neochotně a měl se k odchodu.

„Nebylo by potřeba Zachariášovo tělo nějak upravit, aby tady vedle pána z Růže neležel jen tak? Urozená paní Alžběta o tom ví?“

„Určitě jí to pán z Vartemberka už sdělil,“ usoudil Blasius a opět se pokoušel opustit místnost.

„Počkej, bratře, to mě tady necháš s oběma těly jen tak?“ Hostislav měl zjevně nahnáno.

„Co se bojíš? Už je přece ráno! Snad bys ty, vzdělaný člověk, nevěřil na duchy.“

Farář se zachmuřil.

„Však bych se vsadil o kopu grošů, že tady brzy bude hofmistr Hynek i purkrabí Chval. Ti ať se starají. A vyšetřování ponech na hejtmanu Krchlebcovi. Já si jdu lehnout.“

Potřeba spánku, která s Blasiem doslova lomcovala, byla jednou věcí, tou druhou pak možnost se opravdu vyspat. Jak se záhy ukázalo, františkánovi sladký spánek dopřán nebyl. Sotva vstoupil do své komůrky, poznal, že ji někdo prohledával. Postel byla rozhrabaná, truhlice pod oknem otevřená a těch pár kusů šatstva, které tu měl uloženy, zpřeházeno. Kdosi se mu prostě do komnaty vloupal a velmi důkladně si ji prohlédl. Podle stop vosku na dřevěné podlaze se dalo poznat, že si při tom svítil voskovou svící.

„Kdopak tady asi co hledal?“ zamumlal si pro sebe Blasius. Rázem ho spánek přešel a převládl v něm vztek na neznámého vetřelce. Neměl s sebou nic cenného, žádnou listinu, a váček s penězi nosil stále u sebe. Tak oč tomu nezvanému hostovi šlo? A kde vůbec vzal klíč? Vždyť na bytelných dveřích nebylo ani stopy po násilném vloupání. Mnich se sklonil nad truhlou a začal přerovnávat košile, spodky a rezervní kutnu, které si vzal na cestu do Krumlova. Sotva je však nadzvedl, aby je znovu složil, málem se pořezal. Na dně truhlice leželo cosi ostrého. Blasius se pozorněji podíval a spatřil velký kuchyňský nůž, jaký se používal při porcování masa. Na jeho ostří spatřil cosi tmavého, a tak vzal opatrně nůž do rukou a popošel k malému oknu, aby si ho v denním světle mohl lépe prohlédnout. Venku bylo zamračeno, klubalo se takové nijaké nevlídné ráno, ale kohouti už začali koncertovat a snad ze všech krumlovských dvorů se ozývalo jejich kokrhání. „Bože, to je přece krev!“ vyhrkl překvapený Blasius. Hned ho napadlo, že se jednalo o nůž, kterým kdosi podřízl kaplana Zachariáše. Nebylo pochyb. Vrah mu svůj vražedný nástroj podstrčil do truhlice. Stačilo málo, a kdyby ho Blasius přehlédl, mohl neznámý pachatel mordu přesvědčit hejtmana Krchlebce, aby dal prohlédnout františkánovu komnatu. Tady by pochopitelně rožmberští zbrojnoši nůž našli a františkán by byl jako důvodně podezřelý z vraždy zatčen, uvězněn a jistě se souhlasem vdovy Alžběty, která ho nesnášela, odsouzen k smrti a oběšen. Jak prosté! V Blasiovi až zatrnulo, když si uvědomil, co všechno se mohlo stát. Posadil se na postel a zamyslel se. Měl teď dvě možnosti. Buď nůž někam schovat, nebo naopak sám vyhledat hejtmana, ukázat mu ho a vysvětlit, jak ho našel. Opatrnost mu radila, aby nůž raději někde schoval, nejlépe hodil do Vltavy, kde by ho už nikdo nikdy nenašel, a kdyby přece, tak by ho nespojoval s vraždou kaplana Zachariáše. Ale jeho svědomí vyšetřovatele, který vydatně pomáhal novoměstskému rychtáři a nyní zástupci královského sudího Jakubu Protivovi z Protivce s řešením mnoha závažných případů, ho navádělo spíše ke druhé možnosti. Ostatně Krchlebec mu připadal jako čestný muž, který v Blasiovi nevidí bastarda, ale bratra zesnulého pána z Růže, a už proto by jistě nepřipustil, aby na něm ulpěl stín nespravedlivého podezření.

Františkán si promnul unavené oči, zabalil nalezený nůž do šátku a vydal se hledat rožmberského hejtmana. Právě chtěl vyjít na nádvoří, když ho zastavil hlas Čeňka z Vartemberka: „Kampak, důstojnosti? Snad nás nechcete opustit?“

Blasius se zarazil a upřel na pana z Vartemberka nevinný pohled.

„Hledám hejtmana Krchlebce.“

„Aha, chcete se mu snad přiznat k tomu mordu?“

„Myslíte, že bych měl?“ jízlivě odsekl Blasius. Vartemberka napadlo, zda s ním ten mnich nemluví příliš neuctivě. Pocházel přece z významného panského rodu odvozujícího svůj původ od severočeských Markvarticů a navíc byl poručníkem dědice pána z Růže. Už chtěl uplatnit svou autoritu, ale pak si uvědomil, že Blasius byl bratrem, třebaže nevlastním, zesnulého Jindřicha, a proto se rozhodl jeho urážlivý tón přejít.

„Chtěl jsem vás vyslechnout ohledně nalezení toho zavražděného kaplana. Také paní Alžběta by s vámi ráda hovořila.“

„Mohli bychom to udělat při snídani?“ otázal se františkán, který poprvé od noci pocítil hlad.

„Což o to, možné by to bylo,“ souhlasil poněkud vlídněji Vartemberk. „Pojďte se mnou do hradní jídelny. Snad nám číšníci něco přinesou.“

V jídelně už seděl druhý poručník a zároveň švagr zesnulého Jindřich z Kravař, dále tu byli Jan z Hradce, zjevně nakvašený doktor Fulgencius z Pasova, Fridrich ze Starhemberga se svou manželkou Otýlií z Halsu, nevýraznou blondýnou s tupým růžovým obličejem a úzkým špičatým nosem, a dále další manželský pár, který nebyl Blasiovi představen. Všichni vzhlédli od svých talířů, a když spatřili pana Čeňka v doprovodu tlustého františkána, cosi zamručeli, což mohlo znamenat cokoliv od „dobré požehnané ráno“ až po „co tu vy dva chcete“. Kolem dlouhého stolu přikrytého bílým vyšívaným ubrusem běhal mladý panoš a zrzavá kuchtička Eliška, která sotva Blasia spatřila, hned na něj vesele zamrkala. Zdá se, že alespoň někdo má z mého příchodu radost, napadlo mnicha a spokojeně se posadil vedle Vartemberka.

Eliška jim naplnila talíře rybí polévkou, postním jídlem, jak se slušelo po smrti pána hradu, a svými bujnými ňadry přitom schválně lehce zavadila o Blasiova záda. Františkánovi bylo hned lehčeji u srdce. Všiml si, že pan Čeněk se už chopil zdobené stříbrné lžíce, a proto si pospíšil zarazit ho nevinnou otázkou: „Neměli bychom počkat na paní Alžbětu?“

„Paní Alžběta snídá ve svém pokoji,“ odbyl ho Vartemberk.

„Ale říkal jste, že mě chcete vyslechnout v její přítomnosti.“

„Však na to také dojde, důstojnosti,“ odsekl pan Čeněk a nabral si plnou lžíci.

Jedli mlčky, nikdo slovem nevzpomněl ani včerejší vraždu kaplana Zachariáše, ba ani smrt Jindřicha z Rožmberka. Přesto jako by nad jídelním stolem visel temný stín těchto dvou smutných událostí.

Teprve když dojedli, vyzval pán z Vartemberka františkána Blasia, aby ho následoval. Paní Alžběta s tváří zahalenou bílým závojem vdov klečela na klekátku před obrazem Boží rodičky a modlila se. Když oba muži vstoupili do její komnaty, otočila se, pomalu vstala, odhrnula si závoj a na tváři se jí objevil trpitelský výraz. Blasia napadlo, že se ve svém čerstvém postavení vdovy docela vyžívá. Věděl, že byla takřka o patnáct let mladší než včera zesnulý Jindřich z Rožmberka a dosud vypadala velmi mladě. Pocházela z jednoho z nejpřednějších moravských rodů a manželství s jedním z nejmocnějších a také nejbohatších českých pánů v ní ještě posílilo představu o jakési přirozené nadřazenosti nad obyčejnými smrtelníky. Ať byl její choť, jaký byl, ať měl časté spory s králem, přece jen se dokázal snížit k tomu poslednímu z posledních a soucítit s chudáky. Paní Alžběta si však vše, co bylo spojeno s bídou a utrpením, upřímně ošklivila a dávala to také znát.

Žádné ze svých komorných a služek nikdy za nic nepoděkovala, zato je často hubovala a za sebemenší prohřešek, často naprosto banální, je ostře vyplísnila zvýšeným hlasem. Několik jejích dvorních dam kvůli jejímu povýšenému a urážlivému chování předčasně opustilo Krumlov. Pověstné byly její cesty po rožmberských hradech. Všude, ať už se jednalo o původní rodové sídlo Rožmberk, Příběnice, Helfenburk, Poděhusy nebo Pořešín, vyváděla jako pominutá, vyhrožovala purkrabímu nebo kastelánovi, že ho dá zavřít do nejhlubšího krumlovského vězení a žádný pokrm pro ni nebyl dost chutný a žádná postel dost pohodlná. Františkánovi připadalo, že jen povinný vdovský smutek ji odrazuje od toho, aby ho hned všemožně nezurážela. Když byl Jindřich naživu, sice se netajila odporem k tomu bastardovi a černé ovci rodu, jak Blasia většinou titulovala, ale strach z manželovy reakce jí bránil v tom, aby svou nenávist k jeho nevlastnímu bratrovi dávala veřejně najevo. Nyní se už nemusela na nic ohlížet. Třebaže měla slzy v očích, dokázala se na františkána tak pohrdavě podívat, že si v tu chvíli připadal jako nějaký poslední rožmberský čeledín.

„Ctěná paní,“ začal Čeněk z Vartemberka váhavě, „přivedl jsem důstojného otce Blasia, abych ho před vámi vyslechl jako očitého svědka ve věci smrti kaplana Zachariáše…“

„Smrti?“ podivila se Alžběta. „Já myslela, že to byl prachsprostý mord. Kdo se odvážil vztáhnout ruku na Božího sluhu na posvěcené půdě kaple a navíc v přítomnosti těla mého vznešeného nebožtíka manžela?“ Vdova se přitom podívala na Blasia tak, jako by už byl usvědčen z kaplanovy vraždy.

Františkán pochopil, že nejlepší obranou bude útok, a tak se na Alžbětu podíval s co nejnevinnější tváří a sám se otázal: „Urozená paní, vy snad máte nějaké podezření, kdo mohl mít zájem na Zachariášově smrti?“

„To je nadmíru drzá otázka,“ konstatovala vdova a zamračila se ještě více.

„Dovolil bych si připomenout, že jsem byl nejen nevlastním bratrem vašeho nebožtíka manžela, ale jsem i přítelem zástupce královského sudího Jakuba Protivy z Protivce. Vzhledem k tomu, že jsem mu častokrát pomáhal s vyšetřováním velmi závažných hrdelních zločinů, například v případu bývalého královského podkomořího Zikmunda Hulera…“

„Dost!“ zaječela paní Alžběta. „Tady nebudete nic vyšetřovat. Tady jste první podezřelý! Viďte, pane z Vartemberka?“ Poslední větou se obrátila na rozpačitě postávajícího Čeňka, který se nezmohl na nic jiného než na přikývnutí.

„Tak jak došlo k té vraždě?“ Rožmberská vdova znovu upřela své ocelově šedé oči na Blasia.

„Urozená paní, to nemohu vědět,“ odevzdaně si povzdechl františkán. „Já už jsem kaplana s proříznutým hrdlem našel. K vraždě muselo dojít někdy před půlnocí, protože o půlnoci, vlastně o maličko později, jsem vešel do kaple. Byla otevřená, takže Zachariášovým vrahem mohl být kdokoliv z lidí, kteří právě bydlí v hradě.“

„Co si to dovolujete, obviňovat nevinné lidi?“ vyjela Alžběta.

„Nikoho jsem nejmenoval!“ zaprotestoval františkán.

„Kdybyste nebyl nevlastním bratrem mého zesnulého manžela, dala bych vás bez milosti zavřít do hradního vězení.“

Blasius si vzpomněl, že už kdysi v žaláři krumlovského hradu strávil jednu noc, ale nechtěl se o tom zmiňovat. Bylo to nedopatření a bratr se mu za to tehdy omluvil. A tak jen pokrčil rameny a klidně prohlásil: „Myslím, že je zbytečné, abych dále marnil váš čas, urozená paní.“

„Ven!“ zaječela Alžběta z Rožmberka, rozená z Kravař, a františkán ji ochotně poslechl. Čeněk z Vartemberka ho chtěl následovat, ale přísný hlas čerstvé vdovy ho zadržel:

„Vy zůstaňte, pane z Vartemberka.“

Na chodbě potkal Blasius postarší chůvu, která vedla do Alžbětiných komnat obě její děti, Oldřicha a Kateřinu. Starší Oldřich, který po úrazu z klukovských her trochu kulhal na levou nohu, se na františkána zahleděl a s vážnou tváří se ho zeptal: „Důstojný pane, je to pravda, že na nás tatínek čeká v nebíčku?“

Blasius se maličko usmál, sklonil se k chlapci a co nejpřesvědčivějším hlasem pronesl: „Určitě. Tím si, Oldřichu, můžeš být zcela jist!“

„To ti říkal Pán Bůh? Vy kněží s ním přece mluvíte, ne?“

„Ano,“ odpověděl františkán a cítil, že se mu do očí nahrnuly slzy. Honem se zvedl, aby si toho mladý pán z Růže nevšiml, pohladil obě děti po hlavičkách a vydal se hledat hejtmana Ondřeje.

V 

„Musím s vámi nutně mluvit, hejtmane,“ oslovil Blasius Ondřeje Krchlebce, kterého našel v hradní zbrojnici.

Hejtman se vlídně usmál: „Jsem rád, že vás vidím, důstojnosti. Také jsem s vámi potřeboval hovořit. Už proto, že jste našel mrtvého kaplana Zachariáše, a dosud jsem neměl příležitost vás v klidu vyslechnout.“

„Je to podivnější, než si myslíte, hejtmane. Když jsem se ráno po nočních modlitbách u rakve pana Jindřicha vrátil do své komnaty, zjistil jsem, že mi ji někdo dosti důkladně prohledával.“

„Ztratilo se vám něco?“ Krchlebcovy oči zasvítily zájmem.

„Ne, naopak mi něco přibylo. Podívejte se…,“ a Blasius rozbalil smotek plátna a překvapenému hejtmanovi ukázal velký nůž.

„To je zřejmě…,“ vyhrkl Krchlebec.

„Ano, to je nůž, kterým byl zavražděn nešťastný Zachariáš.“

„Mohu si ho vzít jako předmět doličný?“

„Jistě, je váš, hejtmane. Proto jsem vás také vyhledal.“ Krchlebec se zamračil: „Říkáte, že jste ho našel mezi svými věcmi. Kde přesně?“

„Na dně truhlice pod svým prádlem. Jestli chcete, zavedu vás tam.“

Ale hejtman se nijak neměl k tomu, aby Blasia poslechl. Stál rozkročen na místě a se zájmem si prohlížel vražedný nástroj. Nebylo pochyb, tenhle nůž, původně určený k porcování masa, mohl snadno proříznout kaplanovo hrdlo. Navíc podle malé značky na střence, obrysu pětilisté růže, dokonce pocházel z krumlovské hradní kuchyně. Někdo ho odtamtud zřejmě nepozorovaně vzal a použil ho k vraždě. A kdo ho mohl snáze vzít z kuchyně než ten, kdo se v ní volně pohyboval?!

„Ne, k vám nepůjdu, ale do hradní kuchyně. Musím důkladně vyzpovídat kuchaře Šebka! Ten žabikuch nepochybně pochází z jeho výbavy,“ rezolutně prohlásil hejtman, nůž opět zabalil do plátna a rázným krokem se vydal z nádvoří Dolního hradu strmým průchodem do Horního hradu. Blasius hbitě cupital za ním a bezděky mu došlo, že se rázem opět stal tou nejpodezřelejší osobou. Vždyť přece včera večer před vraždou byl v hradní kuchyni, popíjel zde víno a rozmlouval s kuchařem Šebkem, kuchtičkou Eliškou a také s hofmistrem Hynkem z Přídolí. A rovnou z kuchyně se pak vydal do kaple svatého Jiří a svaté Kateřiny, kde našel zavražděného Zachariáše. Lítám v tom pěkně a paní Alžběta mě v tom ráda nechá pořádně vykoupat, povzdechl si v duchu a zalitoval, že jeho bratr Jindřich už není mezi živými. Stačilo by jeho jediné slovo a byl zbaven jakéhokoliv podezření, ale bez něj? Blasius se neodvažoval doufat, že to dobře dopadne.

„Hej, chaso, kde jste kdo?“ zvolal autoritativně hejtman Krchlebec, sotva vstoupil do zakouřené kuchyně. Byl tu silně cítit spálený omastek, nepochybně se někomu něco nepovedlo. „Kolikrát jsem ti, holka, říkal, že jsi úplně pitomá!“ rozléhal od pece Šebkův hlas.

„Ale já jsem…,“ zakňourala Eliška.

„Pitomá,“ zopakoval Šebek, utřel si ruce do zástěry a ohlédl se po Krchlebcovi, za nímž vykukoval nešťastný Blasius. „Co chcete, pane hejtmane?“

Ondřej Krchlebec předstoupil před hlavního krumlovského kuchaře, podíval se na něj ze své výšky zhruba šesti stop a ukázal mu kuchyňský nůž, který našel Blasius ve své truhlici.

„Znáte ho?“

Šebek sáhl po noži, ale Krchlebec ho zase rychle odtáhl: „Pozor, je to předmět doličný.“

„Jakýže předmět?“ Šebek se zatvářil nechápavě.

„Doličný. Byl jím zavražděn kaplan Zachariáš.“

„Pane na nebi!“ zvolal rozčileně kuchař. „Jak to víte, hejtmane?“

„Cožpak na něm nevidíte zaschlou krev?“

„A je to vůbec lidská krev?“ zapochyboval Šebek. „Nůž jsem poznal, to přiznávám. Používáme ho při porcování masa. Ale jak víte, že je na něm právě lidská krev a ne třeba prasečí?“

Hejtmana svými pochybnostmi zaskočil. Krchlebec se otočil k Blasiovi: „Důstojnosti, to přece vy jste mi tvrdil, že je na noži lidská krev, ne?“

„Jistě. Kdyby na něm přece byla prasečí krev, potom nechápu, proč by ho někdo schovával zrovna v mé truhlici. Domnívám se, že je to vražedný nástroj a někdo mi ho tam podstrčil, aby se sám zbavil podezření a celý ten ohavný zločin svalil na mne,“ rozumoval františkán.

„A proč by někdo bral z kuchyně porcovací nůž, než aby s ním někoho podřezal, že? Nač by mu jinak byl?“ dodal honem hejtman Krchlebec, který opět nabyl přechodně ztracenou sebedůvěru. „Teď mi, kuchaři, honem řekněte, kdo tady v kuchyni byl včera večer? Kdo měl možnost si nůž nepozorovaně vypůjčit?“

„Byli jsme tady všichni. Po smrti urozeného pána jsme měli plné ruce práce s večeří…“

„A kdo tady byl z cizích lidí?“

„No, zašel jsem tady důstojný otec Blasius,“ Šebek se na františkána šťastně usmál, ale mnicha z toho polila hrůza. „Pak také přišel pan hofmistr.“

„Pan Hynek z Přídolí?“

„Ano, napřed nám trochu vyhuboval a pak se s námi napil vína.“

„Nikdo jiný už do kuchyně nepřišel?“

„Kromě číšníků nikdo,“ přitakal Šebek.

„Takže nepozorovaně ukrást porcovací nůž mohl tady důstojný otec, nebo hofmistr,“ shrnul výsledek kuchařova výslechu Krchlebec.

„Ale já jsem nic nevzal,“ protestoval Blasius.

„Ne, vy jste mi ale ten nůž sám přinesl. Třeba jste tím chtěl od sebe odvést pozornost. I tak to mohlo být,“ nahlas dumal Ondřej Krchlebec.

„Hejtmane, vždyť je to hloupost. Jaký jsem mohl mít motiv k zabití kaplana Zachariáše?“

„Kdo ví, však už to z vás katův pacholek na mučidlech dostane!“ Krchlebec sice nebyl zcela přesvědčen, že by Blasius mohl být vrahem, leccos mu nesedělo, nicméně kdyby mnicha obvinil z vraždy, měl by tak celý případ z krku a o starost méně.

„Vy jste se zbláznil!“ zaječel Blasius na celou hradní kuchyň.

„Je mi líto, důstojnosti, ale jste ze všech osob nejpodezřelejší,“ klidně odvětil hejtman. „Asi bude i ve vašem zájmu, když mě teď doprovodíte do hradního vězení.“

„Nikam s vámi nepůjdu,“ bránil se františkán, ale Krchlebec trval na svém. Šebek, Eliška a další kuchaři a kuchtičky sledovali jejich spor s ústy otevřenými údivem a nechápali, že věci vzaly tak náhlý a nečekaný obrat.

„Máte mé slovo, že když se prokáže vaše nevina, hned vás propustím, a ještě se vám omluvím,“ vážně pronesl hejtman a myslel svá slova upřímně.

„Když už budu jednou ve vězení, silně pochybuji, že by urozená paní Alžběta souhlasila s mým propuštěním,“ strachoval se Blasius. Jeho hlas už neměl onen úzkostný ječivý tón jako před chvílí. Snažil se zachovat klid, protože jen tak mohl dodat svým slovům přesvědčivost.

„Krumlov je teď po smrti Jindřicha z Rožmberka jejím hradem, její je také vězení a jen ona bude rozhodovat, kdo v něm má zůstat a kdo se může dostat na svobodu. Vzhledem k tomu, že rozhodně nejsem jejím favoritem, mám vážnou obavu, abych ve zdejším žaláři nakonec neshnil za živa.“

„Osobně se zasadím, abyste byl propuštěn, pokud se prokáže vaše nevina,“ trval na svém hejtman a svou silnou paží uchopil františkána za ruku a táhl ho ven z kuchyně.

„Smilujte se, pane hejtmane,“ křičela zrzavá kuchtička Eliška, kdežto ostatní beze slova sledovali celý pohnutý výjev.

Blasius se během cesty několikrát pokoušel Krchlebcovi vyškubnout, ale marně. Hejtmanova paže byla příliš silná. Nakonec se františkán vzdal a před vysokou válcovou věží Dolního hradu, pod níž se nacházelo hradní vězení, se zeptal:

„Mohu mít nějaké přání? Nejsem sice ještě odsouzen, ale snad mohou mít přání i předběžně zadržení.“

„Nebojte se, dostanete tu nejlepší stravu a každý večer džbán vína. Tak dobře, jak se budete mít vy, důstojnosti, se u nás ještě žádný vězeň neměl. Byl jste přece nevlastním bratrem pana Jindřicha…“

„To je sice moc hezké, ale mám na srdci něco jiného. Vypadáte na slušného člověka, a tak byste mi to mohl splnit.“

Krchlebec se zastavil a tázavě pohlédl na Blasia: „Tak mluvte, důstojnosti, oč vám jde?“

„Můžete poslat některého ze svých zbrojnošů do Prahy se vzkazem?“

„Komu chcete co vzkázat?“

„Zástupci královského sudího Jakubu Protivovi z Protivce.“

Hejtman zaváhal a zauvažoval, zda by toho františkána neměl raději pustit. Pokud se ohání tak významným královským úředníkem, mohly by nastat problémy. Ale co, usoudil nakonec, než rožmberský posel vyřídí vzkaz toho františkána, může se prokázat jeho nevina a on bude z vězení venku. Zástupci královského sudího pak snadno vysvětlí, že to bylo jen předběžné opatření a že se vlastně nic nestalo.

A tak se Krchlebec na Blasia vlídně usmál a odvětil:

„Dobrá! Kde toho pana z Protivce můj zbrojnoš najde?“

„Ve Starém purkrabství na Pražském hradě.“

„Hm, ještě dneska tam někoho pošlu, abyste viděl, že se chci zachovat jako slušný chlap.“

„A pak mi přineste víno. Nejlépe rýnské. Bratr ho měl ve sklepích asi čtyři sudy.“

„Nevím, jestli mi hofmistr Hynek povolí nabízet vězňům právě rýnské víno, ale já už se nějak vymluvím.“

„Díky,“ ušklíbl se Blasius, usedl na dubovou pryčnu a složil hlavu do dlaní. Nevnímal, jak za hejtmanem zaklaply těžké, železnými pláty pobité dveře s malým zamřížovaným okénkem. Cela byla vcelku útulná, sláma čerstvá, jen světla tady mohlo být více. Po chvíli tichého rozjímání zvedl hlavu a zahleděl se na protější stěnu. Všiml si, že tam kterýsi jeho předchůdce vyškrábal výmluvnou, byť neumělým kostrbatým písmem napsanou větu:

„Je to v prdeli!“ Nebylo to sice slušné, ale i vzhledem k situaci, v níž se sám Blasius nacházel, nanejvýš přesné.