Stanislav Češka 

Zapomenutá smrt 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Stanislav Češka, 2021 

Obálka © Ivana Dudková, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9954-6 (epub) 

ISBN 978-80-243-9955-3 (mobi)

Věnováno manželce Hance,
prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Rád bych také poděkoval panu plukovníkovi Luďku Blahákovi a panu kapitánovi Jaromíru Kuberovi z SKPV Brno za cenné informace z oboru balistiky, které mi velice pomohly při napsání tohoto příběhu.

Výslovně bych si však dovolil zdůraznit, že jakékoliv případné nepřesnosti v zobrazení práce kriminalistů a popisu poznatků z forenzních věd jdou výlučně na můj vrub a jsou daní za literární ztvárnění daného tématu.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté úřady, instituce a také lihoviny v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

Navíc si dovoluji zdůraznit, že pokud by tento příběh přesto náhodou někomu připomínal skutečné události, určité postavy, charakterizace, události, dialogy a místa, toto vše bylo více či méně zbeletrizováno, případně vymyšleno pro účely literárního příběhu.

S ohledem k takové beletrizaci nebo literární fikci je jakákoliv podobnost se jménem, skutečným charakterem nebo historií jakékoliv osoby, živé či mrtvé, jakéhokoliv produktu či výrobku, jakéhokoliv tvora, věci či objektu, případně skutečné události dána pouze literárním zpracováním a nemá v žádném případě popisovat, případně odrážet jakoukoliv skutečnou postavu, charakter, historii, výrobek, věc nebo objekt.

1 

Seděl jsem zadumaný ve své pracovně v patře své vily nad Brněnskou přehradou a plný melancholie sledoval „parník“, tedy parník po brněnsku, ve skutečnosti loď poháněnou elektromotorem, která se právě vydala od bystrckého přístaviště na jednu ze svých dnešních tří cest do Veverské Bítýšky a zpět.

Zadumaný jsem byl proto, že jsem přemýšlel nad tím, co hodlám dál ve svém životě dělat, a plný melancholie jsem byl proto, že se mi chtělo a nechtělo podruhé odejít od policie. Měl jsem před sebou zobrazenou na monitoru svého počítače výpověď, nadatlenou na jeho klávesnici. Výpověď, kterou jsem následně i vytiskl, jenže jsem si vůbec nebyl jistý, jestli ji vlastně chci odevzdat do rukou povolaných. Tedy na osobní na brněnském krajském policejním ředitelství a svému šéfovi, dlouholetému kamarádovi a kdysi také svému podřízenému na brněnské mordpartě, plukovníku Jardovi Motlovi.

Na silvestra v roce 1995 jsem opustil dobře vysezené a řadou polapených lumpů vyfutrované místo šéfa brněnské mordparty, když mě už přestaly bavit neustálé změny u tehdejší policie a nechtělo se mi poslouchat vedení, ani ne tak v Brně, jako na policejním prezidiu a ministerstvu vnitra, které toho sice mnohdy o skutečné policejní práci moc nevědělo, nebo třeba i vědělo, ovšem především vnímavě naslouchalo politikům, tahajícím za otěže vedení policie. Politikům, za jejichž otěže zase tahal bůhvíkdo. A výsledkem bylo to, že mě prostě ta práce, i když jsem ji měl samu o sobě moc rád, přestala těšit.

A tak jsem si tehdy uvědomil, že jsem měl to neopakovatelné štěstí, že jsem se šéfem brněnské mordparty stal jako poměrný mlaďoch. V pohnuté době, kdy mě přepadly pochyby o mé další životní cestě, jsem tak díky tomu byl v nejlepším věku a větší část mé životní dráhy byla ještě přede mnou. A já si tedy řekl, že mám tak čas a možnosti zkusit něco jiného.

A protože jsem vždy byl poněkud dobrodružného ducha, nedal jsem se, byť jsem byl doktorem práv, na zajištěnou a dobře honorovanou dráhu advokáta, jak očekávali někteří v mém okolí, kteří mě tak dobře neznali.

Odkojen v mládí četbou Raymonda Chandlera a Rosse Macdonalda, vydal jsem se na cestu soukromého detektiva. Neb jsem se usnesl, že co zvládli pánové Philip Marlowe a Lew Archer, bytem v Los Angeles, USA, to zvládne i Stanislav Berka, bytem v Brně, Česká republika. To, že zmínění pánové byli postavami literárními, zatímco já policajtem z masa a kostí, mi nepřipadalo podstatné. A to, že Brno není Los Angeles, vlastně pardon, Los Angeles není Brno, už mi vůbec nepřipadalo podstatné.

2 

Vyřídil jsem si živnost, díky jednomu známému jsem si pronajal v jistém činžáku na brněnské Lidické ulici kousek od svého oblíbeného Městského divadla nevelkou kancelář, se kterou bylo navíc spojeno oprávnění parkovat vzadu na dvoře. Vzhledem k tomu, že jsem se tam však moc často nevyskytoval, měl jsem dveře kromě cedule se svým jménem a hrdým nápisem „Soukromá detektivní agentura“ vyzdobené rovněž cedulí s číslem svého mobilu.

Plodem úspěchů mých detektivních začátků se časem stala i má druhá „kancelář“, rezervovaný stůl v mé oblíbené hospůdce U Pepy, protože jednak byla kousek od vily, kterou jsem si za své honoráře v Brně-Bystrci nad přehradou postavil, a navíc se vyznačovala excelentní kuchyní a obsluhou. Svým detektivním řemeslem jsem úspěšně vypomohl panu Pepovi, tedy Josefovi Kroupovi, který se svojí ženou Alenou byl majitelem onoho příjemného podniku, vyznačujícího se pivem jako křen, dobře vybaveným vinným sklepem a nadměrečnými porcemi náramně kvalitního jídla.

Jak to tak u soukromých detektivů bývá, mé začátky byly spojeny s řešením manželských nevěr a podrazů ve firmách. Sice nešlo o práci zrovna povznášející, ovšem vcelku slušně honorovanou a jejím plodem byla mimochodem v samém začátku mé soukromé kariéry i ta kancelář na Lidické.

A protože jsem pracoval pilně a byl solidně diskrétním poskytovatelem detektivních služeb, potkalo mě něco jako první pořadí ve sportce. Tři případy, které byly charakteristické pro devadesátky, tedy poslední desetiletí minulého tisíciletí, které se stalo v naší zemi po listopadovém převratu přímo dobou „Divokého Východu“, prostě pionýrskou dobou znovubudování kapitalismu v Česku. Podle rady jednoho čelného politika se tehdy „zhaslo, právníci se poslali na kutě a čekalo se, co bude, až se zase rozsvítí“.

Než se rozsvítilo, děly se občas příběhy poněkud drsnější. Někdy bohatě komentované ve sdělovacích prostředcích, jindy tiše anonymní, když si to postižení přáli a podařilo se vše udržet v tajnosti. Nebo když šlo o příběhy pro naše objektivní, neúplatné a nevímjaké žurnalisty nezajímavé. Protože i jejich aktéři byli pro (ne)bulvár nezajímaví.

3 

Výše zmíněné tři případy patřily mezi ty, které se podařilo před veřejností utajit, i když jsem se tomu dost divil. No, zázraky se občas dějí.

Všechny tyhle pro mě a moji životní úroveň tak důležité případy se týkaly únosů dětí velice majetných rodičů. Což dá rozum, že šlo o majetné rodiče. Chudým děti nikdo neunáší. Pokud tedy nejde o rozvodové tahanice, případně snad nějakého jinak chudého majitele důležitých vědomostí. Což ovšem nenastalo ani v jednom ze zmiňovaných tří případů. Vždy zde šlo pouze o zcela přízemní zájem, o prachy.

Tyhle tři případy nebyly jen tak ledajaké. Měly vpravdě mezinárodní přesah.

Jednalo se totiž o děti české, ruské a arabské národnosti. A já a vlastně i ty děti jsme měli opravdu velké štěstí, protože se všechny vrátily v neporušeném stavu zpět svým milujícím rodičům.

A já jsem měl štěstí opravdu neskonalé, protože všechny tři rodičovské páry byly nesmírně vděčné a uznalé. Svoje děti milovaly a dokázaly to dát najevo. Nejen jim, nýbrž i mně.

Záchrana všech tří dětí pro mě nebyla zrovna procházkou růžovým sadem a zaplatil jsem to několika dírami do svého těla, které mi způsobily střely únosců. Stále mi je připomínají jizvy, které ovšem moje přítelkyně Lucka, která tehdy ještě mojí přítelkyní nebyla, zhodnotila po jejich objevení na mém těle jako velice sexy. Což mi vynahradilo to, jak mě některé z těch zranění bolely. A samozřejmě vůbec nepodstatné nebylo to, že jsem měl víc štěstí než rozumu, a jednalo se vesměs o průstřely nebo povrchová zranění, některé sice dost bolestivé, ale v méně podstatných částech těla, kde nezpůsobily kromě bolesti žádné vážnější problémy.

A hlavně, jak jsem už řekl, všechny tři rodičovské páry dokázaly dát najevo svoji vděčnost, a když viděly, co jsem pro jejich děti podstoupil, zaplatily mi nakonec mnohonásobně víc, než jsme byli původně dohodnuti.

Za záchranu svých potomků mě prostě jejich rodičové finančně zabezpečili až do smrti a ještě nějakou, dosti dlouhou dobu potom se budou mít dobře moji dědicové, budou-li nějací.

Po vyléčení zranění z posledního ze tří zmiňovaných únosů jsem si pak také splnil svoje velké a dlouholeté přání. Nechal jsem si totiž podle svých představ zhmotněných šikovným architektem a neméně šikovnou stavební firmou postavit vilu na svém vysněném místě nad mojí milovanou Brněnskou přehradou v brněnské čtvrti zvané Bystrc.

Dodnes si pamatuji to slunečné podzimní odpoledne, kdy jsem se přátelsky rozloučil s majitelem stavební firmy po převzetí stavby do užívání a poprvé se zasněně zadíval z balkónu v prvním patře svého nového, vytouženého domu na přehradu.

Pamatuji se, že jsem si usrkl ze skleničky se svojí oblíbenou skotskou whisky Laphroaig a potom z druhé skleničky s neméně oblíbenou slivovicí z Javorníka, zbytkem obou lahodných nápojů pokřtil trávník pod balkónem a spokojeně si uvědomil, že mé rozhodnutí odejít od policie se mi přes tu trochu olova, které kdysi zdobilo mé tělo, vyplatilo a mohu od té doby pracovat pouze pro radost.

Což jsem také s gustem činil. Na rozdíl od svých literárních kolegů Philipa Marlowa a Lewa Archera jsem si mohl dovolit brát pouze takové případy, které mě zajímaly buď svým obsahem, nebo množstvím financí, jež mi byly nabízeny za odměnu. Ovšem v tom druhém případě musel být honorář opravdu, ale opravdu velký. Protože k živobytí jsem jej fakt nepotřeboval. Platit jsem si ovšem nechal královsky pouze od těch, kteří na to měli. Pro ty ostatní jsem někdy pracoval i zdarma, k čemuž mi posloužily právě ty bohaté honoráře od těch, co na ně měli.

Jsem prostě od přírody taková dobrá duše.

4 

Takže jsem seděl v koženém kancelářském křesle u svého psacího stolu, bradu v dlaních, chvíli koukal za pozvolna mizející lodí, chvíli na vytištěnou výpověď.

A v té chvíli jsem ještě netušil, že mé rozhodnutí, jestli odejít, nebo neodejít od policie, za mě, nic netuše, vyřešil soused Jardy Motla a jeho paní Kateřiny, přednostky brněnského Ústavu soudního lékařství a naší věčné pomocnice při řešení vražd v Brně a okolním kraji.

A že mně tak trochu zanedlouho díky tomu sousedovi ovane odér jednoho z těch případů unesených dětí. Případu, ve kterém jsem osvobodil malého Rusa Jurije, syna otce, který byl náramně bohatým podnikatelem, v té době střídavě žijícím v Moskvě a v naší zemi a rozmnožujícím své nemalé jmění obchody se zbraněmi, nerostnými surovinami a vyspělými technologiemi, které přes Česko zprostředkovával mezi Ruskem a Západem a utěšeně tak rozmnožoval svoje už předtím nemalé jmění.

Než jsem tuhle práci vzal, Jurije Vdovenka, jak se onen ruský oligarcha jmenoval, jsem si drobet proklepl, protože mi bylo jasné, že při téhle akci mi půjde o ústa, což slibovaný královský honorář nemusel vyvážit, pokud by Vdovenko měl mít navíc problémy s našimi zákony.

Už tehdy jsem spolupracoval s dobře fungující soukromou detektivní agenturou DSS, tedy Detektivní Sledovací Službou, kterou si založil můj dobrý kamarád a kolega od brněnské policie Milan Horký, který policii ukázal záda zhruba ve stejné době jako já, ovšem zvolil trochu jinou cestu. Vytvořil soukromou detektivní agenturu, do které přibíral bývalé kolegy, které to u policie přestalo také bavit. Postupně vybudoval i poměrně rozsáhlé laboratoře, jejich pracovníci získali status soudních znalců a občas tak dělali na zakázku expertízy i pro policejní vyšetřování tam, kde policie sama nestíhala nebo to Milan uměl líp, protože se mu podařilo k sobě stáhnout i některé špičky z oboru z celé republiky.

Ty Milanovy laboratoře ještě v té době byly budoucnost, ovšem pokud šlo o pátrání, tak už v té době jeho agentura fungovala na plné obrátky, protože schopných policistů, kteří opustili sbor a rádi vzali za vděk dobře placenou prací v oboru, kterou perfektně ovládali, byl dostatek a Milan si z nich mohl vybrat ty nejlepší a nejschopnější.

Takže jsem požádal Milana o to, aby Jurije proklepl, což jeho lidé neprodleně učinili. Ukázalo se, že ten ruský oligarcha sice občas dokáže balancovat na hraně platných zákonů, ovšem za ně se nepouští. Kromě nemalého jmění, kterým disponoval v současnosti, za ním byla také minulost, která ve mně budila jistou obezřetnost.

Posledním zaměstnavatelem Jurije Vdovenka byla totiž Feděralnaja služba bezopasnosti Rossijskoj Feděraciji, známá ve zkratce jako FSB, tedy Federální služba bezpečnosti, která přes krátkou mezihru ve formě FSK, tedy Federální služby kontrarozvědky, byla přímou následnicí všeobecně známé a obávané KGB, tedy Komitětu gosudarstvenoj bezopasnosti, tedy česky Výboru státní bezpečnosti. Ve všech těchto organizacích Vdovenko zastával vysoké posty, takže bylo i docela kupodivu, že se z něj stal v podstatě solidní civil, obchodník dodržující zákony.

Já si z těchto Milanových zjištění vyvodil poučení, že k Vdovenkovi musím přistupovat s jistou opatrností, avšak Vdovenkův v podstatě zákonný a řádný způsob života pro mě znamenal, že práci na záchraně jeho synka mohu vzít. I když jsem tušil, v čemž jsem se nezklamal, že Vdovenko díky svým nepochybným kontaktům z minulosti se příliš žinýrovat při záchraně svého malého synka nebude.

5 

Když jsem tedy souhlasil s tím, že se zapojím do osvobození malého Rusa, snažil jsem se Vdovenka přesvědčit, že by měl zapojit policii a že mu mohu posloužit svými kontakty na brněnské kriminálce. On to však rezolutně odmítl s tím, že nikomu kromě svých lidí a, k mému překvapení, mé maličkosti, jistě si mě také proklepl, prostě nevěří. Řekl mi, že o brněnské mordpartě a její kompetenci má to nejlepší mínění, ovšem česká policie není pouze jihomoravská kriminálka. Což jsem mu musel dát za pravdu.

A že jeho cílem je za každou cenu dostat synka zpět živého a zdravého, na což nebude litovat ani jakýchkoliv peněz.

Pro vlastní výměnu peněz za synka potřebuje prý toho nejlepšího, což jsem podle jeho mínění já. A on mě za to také královsky odmění.

To jsem mu pochopitelně nevymlouval.

Dál prohlásil, že pokud únosci dodrží domluvu a předají malého Jurije v pořádku, on jim klidně dá peníze a nebude synka ohrožovat. Ovšem pokud nás únosci budou chtít podrazit, má prostředky a lidi, jak se tomu bránit. Líp než za pomoci policie. To že mu můžu věřit.

Což jsem mu rád věřil.

No, náš zákazník, náš pán. Já ještě tehdy nebyl bohatým rentiérem jako dnes, takže jsem s Vdovenkem dál nediskutoval.

Ve finále celé této akce jsem to byl tedy já, komu se dostalo té cti, hrát na straně poškozené hlavní roli. Dostal jsem batoh s hotovostí ve výši několika milionů dolarů, tehdy ještě neexistovalo euro, který jsem měl vyměnit za malého chlapce. Vdovenkovo přání, které mi bylo příkazem, znělo, jak jsem se už zmínil, že mým hlavním úkolem je za jakoukoliv cenu přivést v pořádku chlapce a na penězích mu nezáleží. Mám je prostě za chlapce vyměnit tak, jak si to jeho únosci přejí. A s nimi si to už Vdovenko vyřídí jinak a jinými prostředky, když bude chlapec v bezpečí doma. A pokud mu náhodou únosci něco provedou, nemám se ve vlastním zájmu raději zajímat o to, jakým způsobem si to s nimi Vdovenko vyřídí… dodal můj ruský zákazník ledovým hlasem s temným výrazem obličeje.

Se způsobem, jakým si vyrovná účty ruský oligarcha s únosci jeho syna, jsem neměl ani ten nejmenší zájem se blíže seznamovat. A rozhodně jsem si nepřál být v jejich kůži. Tolik rozumu jsem pobral.

Takže jsem onoho dne D pouze přikývl, oblékl si neprůstřelnou vestu a místo svého oblíbeného malého Walthera TPH, se kterým v podpaždí jsem normálně chodil, jsem si k pasu připnul pouzdro s podstatně větší pistolí Heckler & Koch P7M13. Kromě jednoho zásobníku s třinácti devítimilimetrovými náboji jsem si vzal ještě dva další do kapsy kalhot.

Předávka batohu s penězi za chlapce se měla konat na jedné takové přehledné louce nedaleko od Želešic, obce kousek od Brna.

Měl jsem přijít sám, což ve mně zrovna moc optimismu nebudilo. Jenže to byla nepřekročitelná podmínka únosců, o které nehodlali diskutovat.

Vdovenko jim však důvěřoval stejně málo jako já, a tak mě ubezpečil, že se nemám čeho bát, že co nejblíž místu předávky, kam nebude přímo vidět, což bylo něco kolem kilometru, budou čekat ukrytí dva jeho specialisté, jak se vyjádřil, kteří mi poskytnou plnou palebnou podporu.

Dodnes si vzpomínám, jak jsem se tenkrát ironicky zašklebil nad tou plnou palebnou podporou a Jurij pokynul k pootevřeným dveřím do místnosti, kterými na jeho pokyn vstoupili dva ramenatí hranáči s ostře řezanými obličeji, tvářící se tak neutrálně, že ani já s lety zkušeností s výslechy nejrůznějších vykuků jsem absolutně netušil, co se těm dvěma na kraťoučkého ježka ostříhaným hranáčům honilo pod tím vojenským sestřihem.

6 

Jurij Vdovenko na ně ukázal a otcovským tónem, téměř laskavě pronesl: „Tady ti dva chlapci pode mnou sloužili už ve Federální službě kontrarozvědky a potom krátce ve Federální službě bezpečnosti, tedy FSB, než jsme ji společně opustili…“

Nedalo mi to, protože jsem byl vždycky šťoura, a zeptal jsem se: „A v té organizaci, ze které FSK vznikla, jste spolu také sloužili?“

Vdovenko se na mě podezřívavě podíval a zeptal se:

„A to by vadilo naší spolupráci?“

Pokrčil jsem rameny. „To ne, doba se změnila, jen bych rád věděl, s kým mám tu čest. Vaše KGB měla dosti temnou pověst, podobně jako u nás StB, jak jistě víš.“

Na Jurijův návrh jsme si totiž den předtím potykali a poněkud se opili nejprve jeho vodkou a potom mojí slivovicí.

Pokračoval jsem: „Zároveň ovšem mnozí členové obou organizací svému řemeslu rozuměli. Takže pokud tví chlapci mají střelecký výcvik ještě z KGB, půjdu asi pro tvého syna poněkud klidněji, protože budu tušit, že naše, jak bych to popsal, zabezpečení, bude v dobrých rukou a kvalitních puškách.“

Jurij se zašklebil. „Tak to můžeš být klidný. Na výcvik svých chlapců jsem dohlížel osobně. A tihle patřili k těm nejlepším…“

Pak Jurij vypjal hruď, zálibně se na ty dva mlčící hromotluky podíval a poněkud fanfarónsky pověděl: „Ne, oni byli nejlepší. A jak jsme se dívali na mapu toho místa a také si jej obhlídli, budou od vás tak kilometr, pokud vše půjde podle plánu. Na ten kilometr je únosci nezpozorují, ale mí chlapci trefí, koho budou chtít a kam budou chtít. Kilometr pro ně není žádná vzdálenost. Oni se dokážou trefit až dvakrát tak daleko. Takže můžeš být, Staněk, klidný, mí chlapci ochrání malého Jurije i tebe. Pokud si únosci vezmou peníze a nechají tebe s chlapcem jít, nechají mí hoši jít i ty únosce, aby vás zbytečně neohrozili. Pokud ovšem ta svoloč nedodrží domluvu, bude pro ně zle.“

Pokýval jsem hlavou a zeptal se: „Tedy nic mi do toho není a osud těch hajzlíků mi je zcela lhostejný, protože nesnáším, když někdo sáhne druhému na rodinu. Jen by mě zajímalo, jestli se v případě, že se nám situace poněkud vymkne z rukou, nemusím bát našeho policejního vyšetřování.“

Jurij se ušklíbl a ironicky pronesl: „Bát se nemusíš. Případný odpad na místě…“

Přerušil jsem ho: „Myslíš, kdyby někdo neodešel po svých…“

Jurij přikývl. „Tak nějak. Prostě o to se postarají moji lidé. A diskrétně. Na to se můžeš spolehnout. A pokud by chtěl někdo přece jen vyšetřovat, tak takové vyšetřování povedou správným směrem specialisté z policejního prezidia, které jsem patřičně motivoval.“

K tomu se nedalo nic dodat. Tak jsem tehdy hodil batoh s penězi na sedadlo spolujezdce a vydal se k Želešicím pro chlapce.

7 

Jak říká klasik, pokud se má něco potento, taky se to potento. Tedy klasik tuto starou životní pravdu vyjadřuje úderněji, jazykem šťavnatým, Guthem-Jarkovským nepoužívaným.

Prostě, abych to zbytečně nerozebíral, celé se to jaksi zvrtlo. Ne mojí vinou nebo vinou Jurijových chlapců. Prostě proto, že únosci nechtěli žrát, chtěli přímo mlaskat. Svoje auto jsem zastavil na domluveném místě, na polní cestě asi dvacet metrů od dodávky, kterou už přede mnou přijeli únosci. Ti postávali u auta a bylo jich pět. Měli nasazené kukly, jak také předem sdělili, že budou mít, takže jsem se podobně ustrojil i já. Netoužil jsem po tom, aby viděli můj obličej. Zvlášť když oni ty své skrývali.

Malého Jurije jsem mezi nimi neviděl. Jeho hlavu jsem spíš tušil za zadním oknem dodávky. Nezdálo se, že by na místě měl být ještě někdo jiný. Oni ostatně Vdovenkovi sdělili, že jich bude pět a já musím přijet samotný.

Vystoupil jsem z auta a rozhlédl se krátce kolem. Jen tak, abych nebudil podezření. Neviděl jsem Jurijova chlapce, což jsem ani nečekal, ani nikoho jiného.

Popošel jsem na půl cesty k dodávce a zavolal: „Chci vidět kluka!“

„Až my uvidíme prachy,“ rázně vyštěkl jeden z nich, který tak jaksi divně napadal na pravou nohu. Aniž bych to tehdy tušil, setkal jsem se s tím člověkem po letech při řešení případu, který mě seznámil s mojí životní partnerkou Luckou. Dohromady nás tehdy svedla smrt její sestry Hanky, kterou jsem vyšetřoval.1

„Peníze nesu tady na zádech v batohu,“ sdělil jsem jim a pokračoval: „až mi dáte chlapce, předám vám peníze.“ Čtyři z těch únosců dali hlavy k sobě a začali se dohadovat. Debata byla docela hlasitá, takže jsem slyšel sem tam něco, ale zřejmý byl brněnský akcent.

Ten pátý z nich stál o krok dál od zbylé čtveřice, v ruce držel pevně svůj samopal vzor 58, kterým na mě mířil. Bylo zřejmé, že má takovou nadělanou, vysportovanou postavu.

I ti ostatní měli starou dobrou zbraň naší armády a všichni ještě navíc pistoli na opasku.

Tomu mlčenlivému pátému muži se na opasku houpaly navíc dva granáty, což mému klidu moc nepřidalo. Jen jsem doufal, že toho dobrého muže nenapadne granáty odepnout, odjistit a mrsknout po mně.

Podle postoje, jaký ten granátník zaujímal, bylo jasné, že se jedná o vojáka profesionála, znalého svého řemesla. Což mě klidem zrovna nenaplňovalo a doufal jsem, že Jurijovi chlapci jsou na svých místech, všechno dobře pozorují a mají dobrou mušku.

Konečně dohadování té čtveřice utichlo a vypadalo to tak, že se blíží finále.

Kdyby na mě ten voják nemířil svým samopalem, troufal bych si bleskově tasit jako v kovbojce a tu čtveřici vyřídit. Ovšem vojákův postoj a jeho pevné ruce mi dávaly najevo, že raději nemám ani moc dýchat. Tak jsem jej raději neprovokoval. Chlapce jsem chtěl osvobodit, ale nechtělo se mi končit svoji životní pouť na jakési louce u Želešic.

Krajina tam sice byla poetická a tráva slibovala měkké spočinutí, leč to byla chabá útěcha. Nehodlal jsem na oné trávě spočinout.

8 

Kulhavec se ke mně obrátil a pronesl: „Tak si nachystej peníze. Pošlu ti kluka.“

Nato otevřel dveře dodávky, ze které poněkud nešetrně vytáhl malého Jurije.

Věděl jsem, že chlapec chodí do české školky a mluví česky, takže jsem na něj česky zavolal: „Neboj, Juriji. Posílá mě táta. Odvedu tě k němu.“

Kluk se tvářil jako hrdina a nedával najevo strach. Musel jsem jej obdivovat a v duchu si řekl, že jeho táta by se určitě nadýmal právem pýchou, kdyby toho malého špunta viděl, jak se tváří jakoby nic.

Kulhavec poslal jednoho ze svých kumpánů, který ke mně vedl za rameno chlapce.

Dvojici doprovázel mlčenlivý voják s namířeným samopalem.

Když ke mně došli, ten, co držel chlapce, houkl: „Tak mi ukaž ty prachy!“

Sundal jsem z ramene batoh a položil jej před sebe na zem. Ten voják v té chvíli nechal svůj samopal viset na rameni a vytáhl pistoli, kterou na mě namířil místo samopalu. Vcelku jsem jej chápal, protože byl těsně u mě, a to se z pistole střílí líp. Letmým pohledem jsem zjistil, že má stejný vkus jako já. Heckler & Koch P7M13.

Tím mě moc nepotěšil, protože taková pistole do vás vyrobí pěkné větrání.

S údivem jsem zblízka zjistil, že oba pánové na sobě na rozdíl ode mě nemají neprůstřelné vesty. Napadlo mě jediné, jsou si sebou náramně sebejistí, což nevěstí nic dobrého.

Když ten, co držel chlapce, jen z výšky letmo nahlédl do batohu a nenamáhal se zjistit, jestli je opravdu plný peněz a jestli ty bankovky jsou v pořádku, definitivně jsem se ujistil, že odsud minimálně já, ale možná oba nemáme odejít.

Záhy jsem zjistil, že pouze já.

Ten, co chlapce přivedl, po něm opět sáhl, nešetrně jej k sobě přitáhl a mlčenlivý voják anglicky s americkým přízvukem zavrčel: „Fuck you, bastard.“

Ta milá slova doprovodil tím, že na mě namířil pistoli.

Přesněji řečeno, chtěl namířit.

Sám sebe jsem překvapil, jak rychle dokážu tasit. Pravda, můj Heckler byl odjištěný, náboj v komoře a pouzdro rozepnuté, protože jsem se na něco podobného duševně připravoval.

Bez přemýšlení, automaticky, jsem toho podle jím vyslovených slov Amíka střelil do prsou. Vyjeveně se na mě zadíval a kecl sebou na zem. Ona taková rána z devítky je pěkná šlupka.

Ten druhý pustil kluka a chtěl na mě namířit svůj samopal, protože mu visel na rameni, a tudíž na něj mohl dosáhnout rychleji než na pistoli v pouzdře. Jenže to nestihl, protože já, jak jsem byl v ráži, jsem se mu trefil přímo mistrně do pravého oka.

Američan měl zřejmě tuhý kořínek, protože si sice držel jednu ruku na krvácející ráně na hrudi, nicméně se ztěžka začal zvedat. Jak sebou trhl, když jsem jej střelil, pistole mu odlétla dva metry daleko a samopal také spadl z ramene. Nemohl nás tedy v té chvíli nijak ohrozit, protože měl co dělat sám se sebou.

Ten druhý ležel na zádech s dírou místo oka a bylo jasné, že už nikdy nic neuvidí.

Tak jsem na nic nečekal, do jedné ruky chytil ruku chlapce, do druhé batoh s penězi a dali jsme se do běhu k autu.

9 

Zbylí tři únosci, jak jsem při letmém ohlédnutí zjistil, nejprve vyjeveně ztuhli.

První se vzpamatoval ten kulhavec. Vystřelil po mě z pistole a já ucítil palčivou bolest v pravém boku pod vestou, Naštěstí to bylo sice docela bolestivé, ale pouze škrábnutí.

Ve stejné chvíli se ozvali Jurijovi chlapci. Kulhavec se dal po výstřelu na mě do úprku pryč, což mu zachránilo život. Jeho dva druhové padli mrtví k zemi téměř současně.

Kupodivu v blízkém křoví mizel i Amík. Zřejmě ten hoch měl tuhý kořínek. Já jsem si myslel, že se už nezvedne.

Strčil jsem do auta chlapce i batoh s penězi a za chvíli jsme už zastavovali u auta s Jurijem. Ten nejprve stiskl v náručí malého a potom mě, až jsem kvikl bolestí.

Jurij si všiml mého zranění, rychle se omluvil a předal mě čekajícími lékaři, kterého měl připraveného pro každou příležitost.

Když mě doktor ošetřil a konstatoval, že to bude v pořádku, bude to chtít jen trochu klidu a dal mi vizitku, kam se za ním mám dostavit do ordinace na převaz, Jurij, láskyplně hladě kudrnatou hlavu juniora už si hrajícího s jedním ze svých autíček, mi dojatě pověděl: „Staněk, nikdy ti nezapomenu, co jsi pro mého syna udělal. Do smrti máš ve mně věrného přítele. Vděčného přítele.“

Byla to pravda a Jurij Vdovenko neplácal do větru. Za peníze, které mi poukázal na konto, jsem si vlastně postavil vilu, ve které jsem právě vzpomínal na tyhle dramatické události. A těch peněz bylo ještě mnohem víc.

Byl to už druhý podobný případ, který mě potkal. V tom prvním, který měl pro mě jen o maličko menší finanční přínos, jsem zachránil dítě jednoho českého miliardáře. A v té chvíli jsem netušil, že mě čeká ještě jedna podobná akce. Tentokrát šlo o děcko bohatého arabského obchodníka. Ten byl stejně vděčný jako jeho český a ruský předchůdce.