Petr Bým 

Vražda v nemocnici 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Petr Bým, 2020 

Obálka © Ivana Dudková, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9568-5 (epub) 

ISBN 978-80-243-9569-2 (mobi) 

I 

5:55 – Svalnatá paže, porostlá na předloktí světle hnědými chloupky, se pomalu a tápavě natáhla. Její majitel s ještě zavřenýma očima opatrně propátrával prostor na poličce, která byla umístěna přímo nad omšelým gaučem. Když prsty ohmataly a minuly náramkové hodinky, sklenici s čirou tekutinou, oprýskaného porcelánového pejska (projev vděčnosti jedné malé pacientky se závažnými proktologickými problémy), skoro plný popelník, pozlacený zapalovač s chybějícím křesacím kolečkem (dar ženy středního věku s banální rupturou v oblasti lýtkových svalů), laciný zapalovač z červeného plastu, rozevřenou knihu s titulem Femoroacetabulární impingement syndrom, štůsek receptů, propisovací tužku a poloprázdný balíček cigaret značky Camel, konečně nalezly, co hledaly. Ještě nejistá ruka, posetá drobnými jaterními skvrnami, nekorektně nazývanými „stařecké“, pak stisknutím velkého tlačítka STOP vyřadila z provozu malý elektronický budíček.

V ten moment primář oddělení dětské chirurgie vršovické nemocnice také úplně otevřel spánkem zamžené oči. První, co viděly, byl důvěrně známý strop jeho pracovny, už kdysi dávno vymalované špinavě zelenou barvou.

Tento nepříliš povzbudivý ranní výhled ale Karla Kosmánka nijak nezkrušil, naopak – docela svižně odhodil tenkou hnědou deku, postavil se na nohy a důkladně se protáhl. Tak jo, jdeme na to, pomyslel si. Vzápětí si uvědomil, že je neděle, den, který i v nemocnici znamená přece jen klidnější čas. Jen jestli ale nějaký děcko zase nepřivezou, pomyslel si skepticky vzápětí. Jako včera, kdy se pozdě odpoledne na sále čtyři hodiny snažil dát dohromady zle pochroumané končetiny, a navíc i játra a slezinu devítileté holčičky, oběti těžké autohavárie. Musím se na ni hned zajít podívat, blesklo primáři hlavou.

Venku už se pomalu rozednívalo a modrá bezmračná obloha signalizovala další pěkný květnový den. Brzo ráno ale ještě bylo docela chladno a primář, který spal jako vždy nahý, se na cestě k oknu trochu otřásl zimou. Když procházel kolem zrcadla, které tvořilo jedno křídlo zašlé šatní skříně, na kratičký okamžik se na sebe podíval a pak se napůl spokojeně, napůl přezíravě ušklíbl. Docela dobrý, Karlíku, furt to ujde – řekl si v duchu. Celkem vzato to nebyl nijak samolibý, ale naopak docela realistický postřeh. Primář sice neholdoval žádnému sportu a veškerým tělocvičným úsilím svých zdraví chtivých vrstevníků spíše mírně pohrdal, nicméně dlouhé hodiny, které se skalpelem v ruce trávil nad operačním stolem, jeho fyzickou kondici udržovaly vzhledem k věku v záviděníhodné kondici. O přece jen už trochu pokročilejším věku primáře nesvědčila ani jeho tvář, jíž dominoval mírně zahnutý nos, obklopený plnými masitými lícemi. Kromě takřka vlásečnicových vrásek, které se rozbíhaly od vnějších koutků světle modrých očí, nic nenasvědčovalo tomu, že primář Kosmánek má na krku už šest křížků.

Spokojený pocit u chirurga vyvolal i pohled z doširoka otevřeného okna. V zatím spíše chladném vzduchu už byl přece jen trochu patrný příslib hřejivých slunečních paprsků a bujná zeleň, která obklopovala celý pavilón dětské chirurgie, měla po ránu obzvláště svěží vzhled. Na lesklých listech vzrostlých mahonií byly patrné kapky nočního deštíku a žluté květy, které na nich visely v celých hroznech, začínaly pronikavě vonět. Okrasný keř byl v celém nemocničním areálu vysázen na přání jeho architekta, který na mahonii oceňoval nejen neokázalou krásu, ale hlavně její odolnost a dlouhověkost. Časem ovšem veškeré zelené plochy, na jejichž pečlivější údržbu jako skoro vždy a takřka všude nebyly peníze, zarostly nejrůznějšími náletovými bylinami, křovisky a dřevinami, ale i těmto nájezdníkům mahonia aquifolium statečně odolávala a stále byla dominantním elementem nemocniční flóry.

Primář Karel Kosmánek ovšem o keřích pod svým oknem nevěděl nic víc než to, že je na ně příjemný pohled. Ten si právě užíval a při něm přemýšlel, co všechno na něj ten den čeká, co může odložit, a co naopak nepočká. V úvahách čistě pracovních, právě přesně v ten moment, kdy si zase vzpomněl na včerejší operaci, najednou překvapeně vytřeštil obě oči: „No nazdar, co tam děláš?“

*** 

7:30 – „Poslouchej, Jardo, já nevím, kterej druh tý škumpy to tam máš, ale pozor! Každopádně by to mohl bejt ten, co je docela blbě jedovatej. No… jedovatej… Ono jde vlastně jen o nějaký alergický reakce. Neumírá se na to, ale někdy je to dost bouřlivý. A běhají ti tam i děti. Máš těch průšvihů málo?!“ trochu zlomyslně varoval ředitele vršovické nemocnice jeden z jeho kamarádů. Ten byl v nemocnici na obchodní návštěvě, jejímž výsledkem měla být celkem zbytečná výměna orientačního systému v areálu. Malá procházka tohoto dalšího potenciálního dodavatele, ve volném čase chalupářského zahradníka, přitom v zeleném porostu, jenž pokrýval nemalou část území nemocnice, odhalila i mírně nebezpečnou škumpu. A ředitel Jaroslav Hloucha toto varování neoslyšel, ba naopak si je vzal doslova k srdci. Stížností všeho druhu a soudních žalob totiž měla vršovická nemocnice stejně jako podobná zdravotnická zařízení opravdu dost. Americké kverulantské manýry už dávno pronikly i do českých končin a – pravda – občas také bylo co kritizovat. A vedle toho tu bylo ještě cosi navíc – mírně podezřelé kšefty a kšeftíčky, kvůli kterým byl management středobodu zdravotní péče v městské části Praha-Vršovice s železnou pravidelností vždy po pár letech s velkým hlukem odvoláván. A někdy dokonce následně popotahován orgány činnými v trestním řízení, byť obvykle bez výsledku. Vyvarovat se zbytečných problémů proto bylo za všech okolností na místě a pro ředitele Hlouchu se jednalo o naprostou prioritu. A tak byly stran zlopověstné škumpy – šéf nemocnice si nakonec sám vzpomněl na drobné zmínky o nebezpečnosti této jinak pěkné rostliny v nějakých indiánkách – obratem vydány příslušné příkazy. Když ovšem Hloucha v pátek odpoledne zjistil, že jeho naléhavá direktiva byla víceméně ignorována a keře škumpy dosud nebyly zlikvidovány, ihned zavolal vedoucímu údržby. Šlo o sice obezřetný, ale přece jen nepříjemně pichlavý hovor, byť byl veden nepříliš upřímně a značně diplomaticky. Oba jeho aktéři věděli leccos o nepublikovatelných obchodních aktivitách svého protějšku, a byli proto opatrní, nicméně výsledkem byla mimořádná víkendová směna.

Spadla na Františka Hrubeše, nováčka „party hic“ – tak byl zdravotníky i dalším personálem nemocnice nepříliš výkonný tým údržbářů všeobecně a trochu pohrdlivě přezdíván. Hlavně proto, že Ferda, jak mu brzy začali kolegové říkat, v něm ještě neměl pozici ostříleného mazáka, kterého příkazy vedení většinou zajímají jen marginálně. A ve hře bylo i to, že po stránce odborné nebyl pro vršovickou nemocnici nijak oslnivou posilou. Pouhý rok na učilišti se zaměřením na obor zedník-obkladač byl na získání nějaké opravdové kvalifikace příliš krátký. Ferda se tak musel ve svých zaměstnáních specializovat, byť bez nadšení, na nenáročné, jednoduché a také nepříliš dobře placené práce. Těch naštěstí metropole nabízela dost a dost a vršovická nemocnice v tomto ohledu nebyla výjimkou. Právě tady se Ferdovo profesní portfolio rozšířilo o pomocné zahradnické práce.

Elév nemocniční údržby od časného nedělního rána – po absolvování pracovní soboty – svůj mimořádný úkol plnil s překvapivě velkým úsilím. Pozadí nezvyklé aktivity jinak nepříliš agilního pracovníka bylo jednoduché. Šlo o to, aby nepříjemné mimořádné pracovní povinnosti splnil co nejrychleji a nejlépe už po poledni mohl zamířit do restaurace U Rozjeté žáby, svého aktuálně nejoblíbenějšího místa pobytu. S kolečkem a mohutnými zahradnickými nůžkami Ferda nedbale, ale přece jen poměrně efektivně ničil keře škumpy orobincové všude tam, kde je v zelené spleti podle rudých květů rozpoznal. Naštěstí pro něj i ohrožená dítka díky teplému počasí škumpa kvetla trochu dříve než obvykle.

Když Ferda vyklučil jeden mohutnější keř přímo pod okny pracovny primáře dětské chirurgie, náhle vzniklý průhled jeho očím odhalil nehybné mužské tělo. Víkendového zahradníka ovšem tento neobvyklý objev moc nezaskočil. Bezvládně se povalující lidské bytosti, obvykle mužského pohlaví, byly celkem standardní součástí jeho nerozsáhlých, ale v některých ohledech naopak docela bohatých životních zkušeností. A z nich mimo jiné vyplývalo, že v takových situacích vždy sehrává zásadní roli alkohol. Ferda proto nijak zaskočeně, a naopak takřka uznale pokýval hlavou a pro sebe utrousil: „No ten se teda zrubal!“

*** 

7:40 – „Ale já ty klíče opravdu nemám!“ skoro vykřikla silná žena v dobře padnoucí nemocniční uniformě. Na slušně vyvinuté hrudi měla visačku s nápisem „Vrchní sestra Ludmila Horová“. Slova pronesená téměř hysterickou dikcí, která poněkud devalvovala její důstojný, až marciální vzhled, padla v hloučku bíle oděných žen, který stál před pracovnou primáře Kosmánka.

„Ale kdo je teda má?“ vyhrkla týmž tónem další žena, která jako jediná na sobě měla dlouhý lékařský plášť a jejíž kvalifikaci ostatně signalizovala i visačka s titulem MUDr. Na jejím úzkém vyhublém obličeji, orámovaném světle hnědými vlasy nemilosrdně utaženými do krátkého ohonu, byla patrná značná nervozita. Neustálé podupávání pravou nohou ten dojem ještě umocňovalo.

„No tak kromě Heleny a primáře je nikdo nemá! Snad jsou taky na správě budov nebo v údržbě…,“ odpověděla značně váhavě a po kratičkém zamyšlení vrchní sestra. Hned ovšem sklíčeně dodala: „Jenže tam dneska stejně nikdo nebude! Kdepak, co by tam dělali! A volat někomu domů… Ani nevím komu!“

„No to je hustý. Co jako teda budem dělat?“ vložila se do diskuse další z přítomných – mladá dívka pevné, svalnaté postavy, které vzadu z límce bílé blůzky vykukovala modrá hlava vytetovaného orla. Z jejího výrazu ale bylo zřejmé, že si ve skutečnosti s celou situací moc starostí nedělá a považuje ji spíše za zábavnou – a může si takovou bezstarostnost dovolit, protože v nemocniční hierarchii nezaujímá příliš vysokou pozici.

„To nevím, ale něco udělat je zapotřebí. Já tu malou Procházkovou musím s primářem nutně konzultovat! A už tady stojíme snad půl hodiny! Třeba primář nějak tvrdě usnul. Možná si něco vzal, včera měl těžkou operaci. Už proto se musíme dostat dovnitř, ty klíče opravdu nutně potřebujeme!“ reagovala popuzeně MUDr. Černochová. V hloučku, který kromě doktorky, vrchní sestry a pobavené sestřičky tvořily ještě další tři ženy, se po jejích slovech rozhostilo ticho. Přerušila je nakonec trochu rozpačitě vrchní: „Ale tak třeba si jen někam zaskočil… odskočil… A kdyby… nemůžete si poradit sama? Nebo kdyžtak zavoláme na pediatrii…“ Své nesmělé návrhy ani nedovedla do konce, když viděla, jak se doktorka Černochová zatvářila poděšeně: „To nejde, ono je to s malou Procházkovou nějak komplikované, mám pocit, že ta antibiotika… ampicilin nezabírá… prostě bych primáře k tomu nutně potřebovala.“

„Tak zavoláme Helenu!“ hlasem plným naděje padl další návrh.

„Prosím tě, ta než by sem z toho svého Jižňáku dorazila! A navíc… co? Ona by nám primáře odněkud vykouzlila?“ reagovala podrážděně vrchní.

„Ale třeba se mu něco stalo…,“ odpověděla rozpačitě mladičká sestřička snědé pleti, autorka zamítnutého návrhu.

„Jéžiš, co by se mu podle tebe mělo stát? Sekl s ním infarkt kvůli tomu jeho hulení? Tsss… Však on je náš Kosma plnej života, že jo?“ reagovala skoro rozverně dobře rostlá sestřička a ignorovala pohoršené pohledy, kterými ji souběžně počastovaly lékařka i vrchní sestra. Po této replice se zase rozhostilo ticho, všechny ženy beze slova stály a jenom zíraly na dveře primářovy pracovny.

Když se ozval všem důvěrně známý třesk, doprovázející už léta každý pohyb dveří, dělících čekárnu dětské chirurgie od chodby, na kterou vedly dveře primářovy kanceláře a sekretariátu (na opravu či výměnu dveřního zavírače samozřejmě nebyly potřebné kapacity), celé dámské srocení trochu vylekaně, ale současně s jakousi neurčitou nadějí jako na povel obrátilo zrak tím směrem. Když se ovšem ukázalo, že příchozím je mladý údržbář, jejich pohledy po něm už naprosto lhostejně sklouzly a ženy mu ihned přestaly věnovat pozornost. Na základě téměř nekonečného množství zkušeností předpokládaly, že jim jako obvykle přináší informaci, že něco nejde, nebo jde, ale schází potřebné nářadí, pro které je třeba dojít do dílny či skladu, nebo to půjde, ale je zapotřebí nějakou součástku či materiál objednat, a to hned tak nebude.

„Tak co uděláme?“ pronesla bezradně vrchní sestra, která už zase zjevně vnímala pouze problém nepřítomnosti hlavy celého oddělení. Po kratičké chvilce ticha odpověděla váhavě, ale s nadějí v hlase lékařka: „Snad se pan primář přece jen za chvíli objeví. Třeba je někde na nějaké akutní konzultaci.“ Z výrazu jejího obličeje ale bylo zřejmé, že tomu sama moc nevěří.

V tom okamžiku převzal hlavní úlohu v probíhajícím minidramatu údržbář Hrubeš. Útržkovitou konverzaci, kterou právě zaslechl, docela bystře vyhodnotil a s patřičně nejapným úšklebkem hloučku oznámil: „Hele, tak jestli vám ňákej doktor schází, jeden se vám válí vožralej dole před barákem!“ Jeho slova zapůsobila jak explodující granát. Celá bělostná kohorta se vyřítila ven a za okamžik stála pod oknem primářovy kanceláře. A pak se před severní stranou budovy dětské chirurgie vršovické nemocnice rozlehly zděšené výkřiky.

II 

Brandl se sám sobě trochu posmíval. Přehnaně vážně se nebral ani coby kapitán a šéf prvního oddělení služby kriminální policie a vyšetřování pražského ředitelství a ještě méně důstojenství a serióznosti přikládal své rodičovské, respektive otcovské roli. V té – hereckou terminologií řečeno – byl teprve v etapě studia psaného textu či čtené zkoušky, prostě někde hodně na počátku. Vskutku kuriózní kapitánovo manželství – těhotná partnerka Alena se za něj dokázala vdát a pak se s ním i rozvést ještě předtím, než se jejich dítě narodilo – mělo stejně unikátní pokračování. Po deseti letech se Brandlově exchoti i další manželský svazek rozpadl, a protože její druhý manžel se na plný plyn věnoval nové, mladé a už těhotné partnerce, dostal se konečně ke slovu i skutečný otec její dcery Barbory. Tehdy také Brandl svého potomka uviděl poprvé.

Začátky, které novopečený tatínek a jeho náhle nalezená dcera absolvovali společně s její matkou, byly ani ne tak těžké, jako nejisté a hodně rozpačité. Brandlovy zkušenosti s dětmi byly, když ne nulové, tak sporadické a jen nahodilé. A malá Barbora se zase nelehko vyrovnávala se skutečností, že ten, koho až dosud považovala za svého otce, jím vlastně není. A zároveň se musela smířit s tím, že z jejího života víceméně zmizel, a na jeho místo nastoupil muž, kterého do té doby nikdy ani neviděla.

Přes všechny překážky a také díky neutuchajícímu úsilí Barbořiny matky ale po několika měsících víkendové schůzky už občas ztrácely nádech obtížné povinnosti a naopak se v jejich průběhu začala objevovat spontaneita běžná v normálně fungující rodině.

Třetí květnovou neděli měl tento zdárný vývoj potvrdit malý odpolední výlet na venkovské letišťátko, které bylo pár kilometrů od malého sídliště Na Okraji, kde kapitán už léta bydlel. Výjimečná byla tato schůzka proto, že se tentokrát měla obejít bez mateřské kurately. Brandl se na tuto událost dílem těšil, dílem se trochu bál. Byl si dobře vědom toho, že Alenina přítomnost jemu i jeho dceři často sloužila jako záchranný kruh, který jim bránil utonout v nečekaně se objevujících vlnách celkem pochopitelných zámlk, rozpaků a neporozumění.

No jo, asi se něco stalo, nejspíš nemoc – projelo Brandlovi hlavou, když mu zazvonil telefon. Současně se ho opět zmocnily ambivalentní pocity, tentokrát v podobě mírně provinilé úlevy a zklamané naděje.

„Nazdar, Petře, tady Jirka,“ ozvalo se k jeho překvapení z mobilu.

„Nazdar. Co se děje, Jiří?“

„Hele, máme výjezd. Ve vršovický nemocnici zastřelili jednoho doktora, počkej… jo, Karla Kosmánka. Takže práce pro nás. Tak mě napadlo, často tam chodíš na patologii za doktorem Vaverčákem, neznáš ho?“

Kapitán se krátce zamyslel. „Myslím, že ne. A ani si nevzpomínám, že by ho Honza někdy zmínil.“

„Já bych tipoval, že ten ho znát bude. To je jasný! Byl to primář a prý už dlouho, tak se někde na nějakých poradách jistě viděli. Ale to je celkem jedno. Zkrátka… na místo jsem poslal Srbu se Šanderou, samozřejmě jela i technika. Tebe volám jen tak pro info, službu přece nemáš. On se tady taky náhodu ochomýtnul Kmoch a ten mi výslovně poručil, abych ti vůbec nevolal. Prej ať si užiješ volno. No ale myslel jsem… ty přece vždycky chceš vědět, co se děje…“ Poručík Jiří Kotrba na konci své poslední sentence vynechal tečku a svá slova nechal vyznít do tázavého ztracena. Vlastně právě neplnil rozkaz svého nejvyššího nadřízeného. Jenže i on jako každý zkušený a protřelý vojín věděl jedno: rozkazy generála je třeba respektovat, ale vždycky je dobré o nich informovat i svého frajtra. Pak má jeden alibi na obě strany.

„Tak to děláš dobře, Jirko, ale já dneska teda mám opravdu cosi důležitého… Myslíš, že se beze mě obejdete?“ zaváhal trochu Brandl.

„Prosím tě, to je samozřejmý. Navíc je neděle, spousta lidí tam ani nebude. Takže dneska to budou kluci jen tak oťukávat. Opravdu dělat se začne až zítra a to už u toho budeš, ne?!“

Když domluvil s Kotrbou, kapitán si zapálil a malinkou chvíli se zamyslel nad nenadále vzniklými pracovními záležitostmi. A promptně dospěl k závěru (zase s vlezle provinilým pocitem), že se rozhodl správně a že se jeho lidé bez něj skutečně na chvíli obejdou. Jeho myšlenky pak zase přeskočily k hlavnímu nedělnímu tématu, tedy rodinným výletním plánům. Pak telefon zazvonil podruhé. Brandl s mírným povzdechem tentokrát zkontroloval jeho displej a s překvapením zjistil, že teď je to nikoli Kotrba, ale jeho bývalá manželka.

„Tak nic nebude, Petře! Holka je nějaká marodná, musí ležet. Příští týden jedou se školou na týden pryč – a já fakt nutně potřebuju, aby byla na stopro zdravá a v pohodě. Počítám s tím. Sama totiž mám být v tý době v Německu na centrále, takhle to pěkně vyšlo. Tak bych nerada, aby se to nějak pomrvilo.“ Alena pracovala u velké mezinárodní firmy, která měla své evropské sídlo v Mnichově, kam čas od času musela zajíždět.

„To je mi ale líto, počítal… těšil jsem se na to! Takhle se zase uvidíme kdovíkdy.“

„Podívej, Petře, mně to komplikuje život víc než tobě! Takhle to prostě s dětma chodí, plánuje se těžko! Taky jsem měla nějaký program, to se bohužel nedá nic dělat!“

Domluva na dalším rodičovském víkendu nebyla dlouhá a hned potom Brandl na svém telefonu zvolil Kotrbovo číslo. „Hele, dcera je nemocná, z výletu sešlo. A já nic jiného na práci nemám. Popravdě řečeno, vlastně nemám co dělat. Zavolej klukům, že tam za hodinku budu.“

III 

Jaroslav Karfík zuřivě zamrkal. „A… ale to je omyl. Ma… malorážkou zabijete člověka na půl kilometru. Prů… průbojnost je větší, než si lidi myslí. Ma… malorážkou prorazíte tří… třícentimetrovou fošnu! I… i beton, ale slabší, tak cenťák a půl je… jenom. Jen na kov je to špa… špatný!“

Venku od brzkého rána pršelo, což bylo vidět i skrz zjevně dlouho nemytá okna balistické laboratoře. Dlouhé období slunečného počasí, které občas teplotami zabloudilo až k tropickým výšinám, ze země a vodních ploch vysálo spoustu vody. Ta zatím padala zpět jen v pravidelných, ale velmi krátkých přeprškách na úsvitu, až teprve v pondělí se brzo ráno rozpršelo pořádně. Policisté ale na rozmary počasí nedbali – vyšetřování vraždy primáře dětské chirurgie bylo na samém začátku, což znamenalo, že mnoho jiných myšlenek se jejich hlavami neprohánělo.

Místnost, kde stáli, přitom byla sama o sobě zajímavá – doslova zatarasená počítači s velkými monitory a značným množstvím nejrůznějších přístrojů, mezi nimiž byl Brandl schopen identifikovat jen dvouokulárový mikroskop. Musel přitom sám sobě přiznat, že kriminalistická věda kráčí dopředu rychleji, než je schopen vnímat. Tušil, že jeho kusé znalosti z fakulty a různých kurzů a seminářů jsou už dost zastaralé, proto se zvědavě rozhlížel.

Vedle samotné laboratoře byl pozoruhodný i nervní koktavý balistik, byť se záhy ukázalo, že kriminalistům mnoho nepomůže. „O… ona je ta střela hodně deformovaná, ma… markanty se proto dost tě… těžko určují!“ Tolik si Brandl s Kotrbou ze školních lavic pamatovali a z každodenní praxe věděli, že hlaveň, úderník, vytahovač i vyhazovač na střele či nábojnici zanechávají unikátní mikroskopické stopy. Podle těch lze určit zbraň, z které se střílelo – a tedy v tomto případě to půjde obtížně, pokud vůbec, zvláště když ani nábojnici neměli.

„Takže identifikace zbraně bude těžká?“ chtěl se ujistit poručík.

„To jo!“ odpověděl tentokrát bez koktání mladík.

„Tak to se nedá nic dělat,“ reagoval Brandl konejšivě na další, zjevně nezvladatelné mrkání balistika, který tím pravděpodobně signalizoval svou bezmoc. „Já ani nevím, kolik těch malorážek je mezi lidmi?“

„To taky nevím, asi ho… hodně, taky pistole…“ Karfík uprostřed věty zmlkl, zjevně se nad něčím zamyslel. Po kratičké chvíli, kterou zase vyplnil divokými grimasami a mrkáním, pak přece jen větu dokončil:

„Dlo… dlouhá zbraň je ale přesnější, já… já nevím, na jakou dálku se střílelo. Ba… balistická křivka má u ma… malorážek vrchol dost brzo, pa… pak už je to strašně ne… nepřesný!“

„Ono to bylo jen na pár metrů, takže s mířením a přesností střelby nebyl problém!“ reagoval hned Kotrba na tyto teorie, načež jeho protějšek zase zuřivě zamrkal.

Přes očividnou skutečnost, že balistická expertiza v tomto okamžiku vyšetřování příliš neposune, se kapitánovi v laboratoři, umístěné v nevzhledném několikapatrovém domě na okraji města, líbilo. Líbil se mu vlastně i Jaroslav Karfík. Toho poměrně spolehlivě odhadl na fanatika, zcela oddaného své profesi, který o ní a jejích nejrůznějších peripetiích a aspektech mluví ve dne v noci a za všech okolností.

Brandlův odhad byl správný. Pro zaníceného balistika jeho obor – a to vedle plzeňského piva – byl opravdu jedinou věcí, která ho zajímala a která zcela vyčerpávala jeho duševní i fyzické kapacity. Pracovní zápal mladého balistika byl dokonce takový, že mu vedení ústavu muselo zakázat nocování na pracovišti, a naopak uložilo povinnost žádat o povolení ke každé práci po normální pracovní době, natožpak o víkendech. Během několika přesčasů, brzy po svém nástupu do kriminalistického ústavu totiž podporučík Karfík dokázal jak přímo v laboratoři, tak hlavně v kuchyňce a na toaletách, které mu sloužily i jako koupelna, nadělat takový svinčík, že to vyvolalo nejen četné stížnosti spolupracovníků, ale i pozornost místních odborů.

Toto všechno bylo s jistou dávkou fantazie a rovněž zkušeností možné odvodit z Karfíkova zevnějšku – z vyzáblé, kymácivé postavy, špatně ostříhaných vlasů nacpaných za uši či zažloutlých a vůbec zanedbaných zubů. Přitom měsíčky černé špíny za nehty pochybnosti o hygienických návycích, a naopak jistotu o totálním nezájmu o vlastní vzhled Jaroslava Karfíka jenom posilovaly, stejně jako jeho dosti nedbalý outfit. Tomu vévodila špinavá hnědá vesta s povětšinou utrhanými knoflíky, jejíž cípy pod tíhou těžké vlněné tkaniny i bůhvíčím nacpaných kapes plandaly až někde u kolen mladého laboranta. S tím vpravdě výmluvně korespondovaly umolousané makotriko a tesilové kalhoty neurčité šedé barvy. Ty na patřičném místě udržoval pečlivě utažený pásek, který Karfíkovo tělo takřka přetínal na dvě nestejné půle.

„To je tedy exot, co?“ položil spíš řečnickou otázku poručík, když už laboratoř opustili a kráčeli k výtahům.

„Víš co, Jirko? Oni tihle…“ Brandl myšlenku nemohl dokončit, protože doprostřed jeho věty doslova vstoupil krátce ostříhaný čtyřicátník, který vyšel ze dveří kanceláře, kolem níž právě šli. Byl to plukovník Bořivoj Šimánek, kterého kapitán znal z nejrůznějších schůzí a porad – ty se u policie pořádají stejně často jako jinde.

„Nazdar, pánové. Tak co, dal vám Jára rozumy?“

„Ahoj, Bořku!“ pozdravil kapitán, a když představil Kotrbu, pokračoval: „Ale samozřejmě. Co je v tuhle chvíli možné, to jsme se dozvěděli. Ten váš Jára věci určitě hodně rozumí, ale v tomhle stadiu nám bohužel nemohl moc říct.“

„Já vím, díval jsem se na to,“ reagoval plukovník, který balistické oddělení vedl. „Ovšem ta rychlost, Petře! V neděli v poledne dostaneme materiál a ráno už máte výsledky! Sám moc dobře víš, že to je skoro… co skoro, určitě je to rekord! Nezapomeň se o tom někde nahoře zmínit!“ Šimánek se po těchto slovech uchechtl: „Ovšem kdyby tu nebyl Jára, tak byste ostrouhali! Ten jediný je totiž ochotný být tady i o víkendu. Vždyť ho i normálně musím z práce skoro vyhazovat! Asi jste si všimli, že… není moc standardní. Ale na to nemá cenu hledět, výsledky jsou totiž skvělé! Tak zase něco musíme přehlédnout!“

„Hele, já mám tyhle fanatický blázny docela rád. Myslím, že zrovna ti dost často a hodně pomůžou! Blbý ovšem je, že jako kolegové jsou většinou dost nesnesitelný, nedělá se s nimi moc dobře. Ale tenhle Jára je alespoň pro nás OK.“

Během řeči došli k výtahu, kde se plukovník, který, protože rodem Moravan, mluvil důsledně spisovnou češtinou, ještě optal: „Nu a jak jste na tom? Já vlastně nevím, oč jde, to je nakonec jedno, ale je to běžná rutina, nebo něco komplikovaného?“

„Abych pravdu řekl, Bořku, ještě tak úplně nevíme, co si o tom myslet. Zatím dost tápeme i co se týká motivu. A i ta použitá zbraň je… nezvyklá.“

„To určitě, Petře. Já jsem tak zběžně prohledal náš archív a na malorážku jako vražednou zbraň tam opravdu nenarazíš, alespoň u nás tedy nikoli. Ono se obecně a trochu mylně má za to, že je to spíše taková hračka. Samozřejmě – účinnost těchto zbraní je v porovnání s běžnými rážemi skutečně nízká. Opravdový kriminálník by nad ní ohrnul nos a myslím, že ani amatér by po ní nesáhl. Ale třeba právě toto vám pomůže.“

„Uvidíme, hodí se všechno. Trochu složitější to asi bude.“

Když se ocitli před budovou, Brandl mrknul na hodinky: „Bezva, máme čas. Jirko, prosím tě, běž do kanceláře a řekni Srbovi a Františkovi, že se sejdeme u mě někdy tak ve dvě, ano? Dohodneme se tam, jakým směrem se pustíme, snad nějakou verzi stlučeme. Já se stavím za Vaverčákem. Do telefonu se tvářil, že pro mě má nejmíň tajemství královny Šeherezády. Tak jsem docela zvědav, co z něj vypadne.“

*** 

Petr Brandl v rozhovoru s balistickým plukovníkem ne snad přímo lhal, ale vyjádřil se k vraždě primáře Kosmánka značně eufemisticky. Už v průběhu nedělního odpoledne, kdy se kriminalisté povšechně i podrobněji seznamovali se situací, mu totiž bylo jasné, že půjde o případ nikoli jednoduchý, ale naopak nejspíš hodně komplikovaný.

Kapitán po letech praxe a vyšetřování nejtěžších zločinů věděl své. Z těch plus minus dvou stovek vražd, které jsou v Česku každoročně spáchány, je drtivá většina co do odhalení pachatele složitá vlastně jen velmi málo. Buď jde o takzvané domácí zabíjačky, tedy vyřizování rodinných, nejčastěji partnerských sporů extrémním způsobem, navíc obvykle v etanolovém opojení, nebo o to, čemu se dá odborně říkat autodestrukce kriminálních struktur. V těchto kauzách jde o násilné účtování mezi zločinci navzájem. Pro tyto případy také mají někteří policisté výmluvné označení „vyřizovačka“.

Zejména v prvním případě, ale nakonec i v tom druhém kriminalisté obvykle moc práce nemají a většinou si vystačí s víceméně rutinními úvahami a postupy. Pravý opak platí pro vraždy provedené s rozmyslem, plánovitě a také většinou motivované majetkově. Tady už bývá dopadení pachatele podstatně složitější. Tím spíše, že často jsou takové činy maskovány jako nešťastné náhody či běžná fyziologická úmrtí, což vychází zvláště u starších lidí.

Vynalézavost dědictví lačných potomků či partnerů v podnikání je navíc nekonečná a bezbřehá. V kriminalistických análech je dokonce zaznamenán i případ, kdy byl vetchý, leč ke své smůle movitý stařeček pomalu a trpělivě sprovozen ze světa otrávenými očními kapkami. Takových násilných úmrtí nicméně Brandl a jeho kolegové na stůl dostávají spíše málo. Podle řady odborníků ovšem také proto, že skutečně sofistikované vraždy za ně často ani nejsou považovány. Někteří kriminologové dokonce mají za to, že takových maskovaných vražd je stejný počet jako těch, které jsou jako trestný čin identifikovány a vyšetřovány. V českých policejních kruzích se také stále ještě připomíná případ vražedného manželského dua, které o život připravilo skoro desítku seniorů, aniž to dlouhý čas budilo jakoukoli pozornost lékařů či policie.

Usmrcení primáře dětské chirurgie vršovické nemocnice zjevně patřilo do kategorie vražd komplikovaných. Kriminalistům bylo už v neděli na první pohled zřejmé, že není nějakým náhodným, jenom emocemi poháněným činem, přičemž motiv se v té chvíli jevil naprosto nejasný. „Františku, zasedni pak v kanclu za komp a prověř především pana primáře. Tedy majetek, zítra si taky vyžádej bankovní výpisy, pak samozřejmě zmapuj rodinné poměry a tak dále. Prostě jako obvykle, to ti přece nemusím vysvětlovat. A prolustruj současně všechny lidi tady na oddělení, jejich seznam už máme, podívej se hlavně na zbrojní pasy a trestní rejstřík,“ zaúkoloval během prvního dne vyšetřování Brandl podporučíka Šanderu a nakonec dodal: „Snad se pak už něčeho chytíme!“

Kapitán tím vyhodnotil dosavadní výsledky práce policie, které bylo možné bez přehánění označit za hojné, leč trochu nejasné. Důvodů, proč by si někdo mohl přát smrt Karla Kosmánka, skutečně pár odhalili, ale všechny se zdály mít slabý kalibr. S materiální matérií vyšetřování to bylo jinak, ale také nanic. Jak byla vražda spáchána, to bylo zřejmé, ale to o ničem nevypovídalo. Jako nejvýznamnější stopy se zatím jevily jednak, a to spíše potenciálně, smrtící kulka, jednak otisk sportovní boty v půdě pod primářovými okny. „Tak snad chlap, ne? To je nejmíň čtyřicítka! Teda pokud je to bota pachatele…“ prohodil mladý podporučík Šandera při obhlížení tohoto nálezu. Jeho starší kolega Srba mu ale beztak slabou naději trochu zkalil. „Prosím tě, jedna moje neteř váží padesát kilo i s postelí a přitom má čtyřiačtyřicítky. Taky když ji potkáš, vidíš jen ty ohromný křusky. Voni dneska mladejm nějak moc rostou chodidla.“