Veronika Černucká 

Valčík pro mrtvé 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Veronika Černucká, 2020 

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9564-7 (epub) 

ISBN 978-80-243-9565-4 (mobi) 

Chtěli poznat bolest, samotu a utrpení. A tak dostali život, přátelství a lásku.

1 

Prvním zavražděným byl Moritz Hofbach.

Bylo osm hodin, Moritz dosnídal a rozhodl se, že vyrazí na procházku. Přecpal se k prasknutí, proto mu neuškodí obejít dům a pivovar. Možná zvládne i procházku mezi chmelnicemi, i když ty teď v zimě vypadají dost depresivně. Depresivně a strašidelně. Je zvláštní, že ještě nikdo nenatočil horor z prostředí chmelnic, pomyslel si a chvíli si pohrával s ideou, jestli by neměl něco vymyslet a pak námět nabídnout zahraniční produkci, která dobře platí.

Moritz byl na peníze. A to tak, že hodně. Ostatně v jejich rodině se láska k penězům dědila stejně jako tenhle pivovar.

Protože mrzlo, vyhrnul si rolák a na hlavu si narazil beranici. Vykoukl ven a pak se pro jistotu zachumlal do šály. Ta měřila dobré dva metry, ale Moritz byl tak tlustý, že se mu ji povedlo kolem krku obtočit jen třikrát. Třásně ho šimraly pod bradou, vypadal směšně, ale bylo mu to jedno.

S hekáním se obul do sněhulí. Bylo mu šedesát a převážnou část jeho dospělého života ho lékaři upozorňovali na obezitu. Moritz se ušklíbl. Radši bude spokojený tlouštík než hubený protiva. A vůbec. Ta banda doktůrků by se měla zaměřit sama na sebe. Zadek jednoho přetékal ze židle, druhý hulil jako fabrika a třetí byl tak vychrtlý, až ho Moritz podezíral, že fetuje.

Sice váží hodně přes metrák, ale on si na své hmotnosti vybudoval image. Překvapuje vás to? Copak neznáte pivo Hofbach?

Jen ten, kdo právě přiletěl z jiné planety, může říct, že ještě nikdy neviděl etikety s Moritzovým vousatým obličejem. Moritz spokojeně zachrochtal. Ať se vám to líbí nebo ne, jeho ksicht patří k pivu Hofbach stejně jako… jako… tady jeho fantazie selhala. Synovec Michal by určitě našel správná slova, ale Moritz je v těchhle věcech dost mimo. Takže si tam dosaďte přirovnání, jaké chcete, a jdeme dál. Fakt je, že Moritzův obličej se stal obchodní značkou stejně jako název Hofbach.

Na ten nápad přišel jeho starší bratr. Po revoluci jim vláda vrátila pivovar a pro ně bylo samozřejmostí, že budou pokračovat v tradici založené za časů Rakouska-Uherska. Pivo se od nepaměti jmenovalo podle zakladatele, kterým byl jejich německý pradědeček. V tomhle ohledu měli bratři jasno. Jejich firma bude Hofbach a basta. Dlouho si ale lámali hlavu nad tím, jak pivo propagovat. Ano, mohli si zaplatit služby reklamních agentur, těch ostatně v té době vyrostlo jako hub po dešti, ale to odmítli. Místo toho listovali starými materiály a hledali inspiraci. Mnohokrát navštívili knihovnu a archiv, kde strávili nekonečné hodiny. Měli několik nápadů, ale postupně jeden po druhém zavrhli. Snítka chmelu je obehraná a nudná, zvíře má kdekdo a ptáci se hodí spíš pro tvrdý alkohol.

A pak Konrád upřel na Moritze oči a dlouze si ho prohlížel. „Na obrázku budeš ty,“ konstatoval, když s prohlídkou skončil.

„Já?“ Moritz to považoval za dobrý vtip, proto se zasmál.

„Přesně tak. Jsi Hofbach, tak použijeme tvůj obličej.“ Moritzovi došlo, že to bratr myslí vážně.

„A proč to nejsi ty?“

Tu otázku Konrád čekal a už měl připravenou odpověď.

„Jsi mladší, máš plnovous a jsi víc zrzavý. Navíc jsi tlustý a vypadáš blahobytně. A rád nosíš vestičky a ty směšné hodinky na řetízku.“

„Něco takového už ale existuje, ne?“ nadhodil Moritz a pak vyslovil jméno ústeckého pivovaru, který vymyslel něco podobného.

Konrád přešel konkurenční pivovar mávnutím ruky.

„My budeme úplně jiná liga, Moritzi. Budeme výluční a pivo Hofbach bude znamenat luxus.“

„Budeme drazí,“ namítl Moritz.

„No a? Chceš kvalitu? Tak za ni zaplať. Jestli to Češi nepochopí, budeme prodávat v cizině. Zlevnit můžeme vždycky. Za pokus to stojí, ne?“

A tak Moritz souhlasil. Od té doby se jeho obličej objevoval na všech myslitelných předmětech souvisejících s pivem. Byl na pivních táckách, půllitrech, otvírácích, dokonce i na ubrusech a slunečnících. Léta plynula a pivu Hofbach se dařilo čím dál lépe. Zanedlouho se Moritzova zrzavá hlava objevila i na upomínkových předmětech, které neměly s pivem pranic společného. Moritze překvapilo, že i tyhle výrobky jdou na dračku. Pak začali Moritze zvát do televizních pořadů. Ze začátku to byly pořady o vaření nebo talk show. Moritz byl vtipný, sarkastický a pohotový. Diváci si ho zamilovali a moderátoři brzy pochopili, že jim vyrostla konkurence. Uvědomili si to i producenti, a tak Moritzovi nabídli vlastní pořad, který se týkal (jak jinak) piva.

Moritz na sebe může být právem hrdý.

Před odchodem z domu se podíval do zrcadla a pobaveně zachrochtal. Vypadá jako kříženec Yettiho a myslivce, ale co naplat. Lepší to už nebude. Navlékl si teplé palčáky a vyrazil na obhlídku.

Dům vypadá luxusně a luxusně vypadá i pivovar, který dávali do kupy několik let. Radši nemyslet na to, kolik peněz tu s Konrádem utopili. Ale oběť se vyplatila. Dneska je pivo Hofbach pojem. Vyváží se do celého světa a penízky se jim sypou ze všech stran.

Moritz se nadechl čerstvého vzduchu. V nose ho zaštípal mráz, ale on si to užíval. Je spokojený a… ano, neváhá říct, že i šťastný. Podnikání se vede a on se zařídil tak, že není na nikom a na ničem závislý. Když se rozhodne odjet na roční dovolenou, klidně pojede. Co rok! Několik let se může válet pod palmami a čvachtat se v oceánu. Přesně tohle je svoboda. Dělat si jen to, co chcete.

Ale Moritz věděl, že nedokáže odjet. Má tady rodinu, práci a domov. Pivovar je jeho dítě a on ho neopustí jen kvůli radovánkám. A navíc… navíc je zamilovaný. Nu, možná že jeho vztah není tak úplně košer, ale jak se to říká? Kdož jsi bez viny, hoď kamenem. Zajímají vás podrobnosti? Tak to máte smůlu. Tohle není nic, čím by se Moritz mohl chlubit, takže si to tajemství nechá pro sebe.

Upřímně řečeno, Moritz si své tajemství vezme do hrobu. Během několika hodin zemře, o čemž ale on ani jeho nejbližší nemají ponětí. De facto, přesnou hodinu smrti nezná ani jeho vrah. Ten sice Moritzovu smrt naplánoval velice pečlivě, ale konkrétní čas nechal na osudu. Moritz zaslechl jakýsi zvuk a otočil se. Z domu vyšla Michalova manželka. Tanke na sobě měla kožich z beránka a na krku jí visel foťák. Namířila si to ke garážím a Moritzovi bylo jasné, že vyráží za prací. Žena si ho nevšimla a on neměl potřebu ji na svou přítomnost upozornit. Za chvíli se ozval hluk motoru a Tanke opatrně vyjela. Dveře garáže zavřela dálkovým ovládáním a pomaloučku se rozjela k silnici vedoucí do města.

Moritz se usmál. Tanke má džíp, je výborná řidička, ale i tak nepojede rychleji než třicítkou.

S Michalem mají čtyřletého kluka, tak se snaží být opatrná. Nikdy nepochopil, proč nezůstala doma a nezapojila se do podnikání. Tanke je fotoreportérka a jedinou pauzu od práce si dala, když se narodil Filip. Zůstala s ním doma půl roku, ale potom zase hybaj do práce. Být na jejím místě, rozhazoval by prašule plnými hrstmi a užíval si mládí. Kolik že jí to vlastně je? Dvacet osm? Sedm? Devět? Tak nějak to bude.

Stejně jsou ty ženské u Hofbachů divné. Mají možnost zůstat doma, ale ony se chtějí realizovat. Realizovat! Chápete to? Tanke studovala žurnalistiku a k nim do rodiny se provdala díky jednomu interview. Ale že to tehdá byla švanda. Rozhodla se vyzpovídat Konráda, a tak ho poprosila o schůzku.

Rozhovor nikdy nevznikl, protože bratr klasicky nestíhal. Naháněla ho několik měsíců a během té doby ji Konrád seznámil se svým synem. Tanke otěhotněla a Michal ji požádal o ruku. Rozhovor nezískala, ale dostala milujícího manžela a návdavkem synka.

Školu absolvovala s červeným diplomem. Pak si pořídila živnostenský list a od té doby pracuje jako nezávislá novinářka. On tomu sice nerozumí, ale udivuje ho, že ji to uživí. Dejme tomu, kdyby fotila filmové hvězdy nebo hudební skupiny. Ale ona fotí církevní památky. Nechápavě potřásl hlavou. Nemluvila včera o tom, že jede nafotit kostel, který prošel rekonstrukcí?

Jeho švagrová je něco podobného, ačkoliv ta alespoň strávila několik let na mateřské. Vivian je houslistka a bezpochyby velice úspěšná. Cestuje po celém světě, píšou o ní v časopisech a co chvíli je v televizi. Vivian žije svým uměním, ale na detaily se neptejte. Vážná hudba je něco, čemu Moritz rozumí jako koza petrželi. Pro něj je koncertování stejná nuda jako focení kostelů.

Tomu, co dělá jeho neteř Agnes, naštěstí rozumí. Holka studuje a při tom se věnuje modelingu. Předvádí hadry, fotí kalendáře a je tváří několika kosmetických firem. O tom, co chce dělat v budoucnu, ještě nemá jasno. Ale kdo ve třiadvaceti letech má? Agnes bydlí na koleji, ale zrovna teď je doma.

Moritz nikdy nestudoval, takže netuší, zda je zkouškové období nebo prázdniny. Možné je i to, že si holka udělala pár týdnů volna. Vivian to vidí nerada, ale Konrád je v tomto ohledu benevolentní. Občas se kvůli tomu hádají, ale jinak je jejich manželství v cajku.

Moritz byl vždycky starý mládenec, a ačkoliv měl několik vážných známostí, o svatbě neuvažoval. Možná to bylo tím, že měl zcela jasnou představu o tom, jak by měla jeho vyvolená vypadat. On sám sice není žádná výhra, ale i přesto má požadavky, ze kterých nemíní slevit. Občas se našla nějaká, která by se ráda přivdala do rodiny Hofbachů, ale smůla. Moritzovi se do chomoutu nechtělo a všechny vdavekchtivé dámy odpálkoval.

Tak tomu bylo ještě před několika měsíci. Teď se situace změnila. Dokonce tak, že si dovede představit, že život prožije po boku jedné ženy. Jenomže… Znáte to, vždycky tam je nějaké Jenomže.

Ucítil, že mu začínají mrznout palce u nohou. Nejvyšší čas, aby se vrátil do domu.

2 

V pokoji na něj čekalo překvapení. Byl puntičkář, takže by si všiml i posunuté propisky, a na to, aby zaregistroval v kůži vázanou knížku ležící uprostřed svého stolu, nepotřeboval být extra všímavý. Rodinná kronika měří skoro půl metru a on by musel být slepý, kdyby ji neviděl.

Co tady pohledává?

Ležela otevřená hřbetem nahoru a vypadala vcelku nevinně. Moritz o její existenci věděl, ale nikdy necítil touhu si v ní číst. Pokud je mu známo, měla by se nacházet v knihovně. Někdo si evidentně dal práci, aby ji sem přinesl. Kdo to byl a proč to udělal?

Popošel blíž a uvědomil si, že ten někdo si dal i práci s tím, aby knihu otřel. Vzhledem k tomu, že v jejich knihovně nepatří k nejvyhledávanějším kouskům, měla by být notně zaprášená. Vzal ji do ruky a na koberec se snesla reklamní záložka s jeho obličejem. „Strašně vtipné,“ zavrčel a záložku odkopl do kouta. Pak několikrát přejel ukazováčkem po deskách a vychutnával si pocit, že hladí mladou jalovičku.

Byl zvědavý, na který text ho tajemný návštěvník chtěl upozornit, proto si strčil knihu přímo před oči. Ucítil zápach hniloby a začal kašlat tak, že se musel předklonit, aby se mu ulevilo. Zaostřil na zlacené písmo a dal se do čtení. Když zjistil, že jde o rodinnou kletbu, začal se chechtat tak, až mu vytryskly slzy.

Kdo to sem dal? Agnes? K té by to sedělo nejvíc, její svérázný smysl pro humor je vyhlášený. Nebo si z něj vystřelil bratr? Udělal to sám, nebo mu pomáhali jeho vyvedení kamarádíčkové? Ti, kteří sem před několika dny přijeli na návštěvu a ještě neodjeli? Na Tanke ani Vivian to nevypadá. Že by Michal? Ale jaký měl důvod? Filip? Ale ten snad ještě neumí číst?

Přešel pokoj a s heknutím zvedl záložku ze země. Louplo mu v kříži a on zasakroval. Vrátil záložku tam, kde byla, a knihu prudce zabouchl. Pak ji položil zpátky na stůl. Odpoledne ji odnese do knihovny, ale teď se musí převléknout. Mrkl na starodávné hodinky a zjistil, že za hodinu a půl musí být ve městě, kde má domluvenou schůzku. O půl hodiny později už couval z garáže ve svém novém BMW. Dal za něj nehorázné prachy, ale žijeme jenom jednou, tak proč si tu a tam nedopřát nějakou radůstku? Navíc je spolumajitelem firmy Hofbach, tak musí náležitě reprezentovat. Právě kvůli reprezentaci se přemohl a vzal si elegantní oblek. Obleky bytostně nesnáší a podobný vztah má i ke kravatám a košilím. Jenomže když schůzka dopadne dobře, vydělají miliony. Stejně jako Tanke zamířil k silnici, ale na rozdíl od ní si nedělal těžkou hlavu s tím, jak rychle jede. Tady po rovině to může pořádně rozjet. Silnice je suchá a nikde nikdo.

Že mu nefungují brzdy, si uvědomil, když sjížděl z kopce. Na silnici byly ledové jazyky a Moritz začal sprostě nadávat.

Pak dostal smyk a jeho BMW se zřítilo ze srázu.

Ve zlomku vteřiny si uvědomil, že kronika na jeho stole nebyl žádný vtip.

V tu chvíli pochopil, proč umírá. A taky pochopil, kdo je jeho vrah.

3 

O rok později 

Konrád a jeho tři přátelé se právě nalézali na nádvoří starobylého hradu, kde se každoročně konaly vánoční trhy. Rádoby středověká slavnost přilákala návštěvníky ze širokého okolí. Pištící děcka musela vyzkoušet všechny atrakce, dospělí se napájeli medovinou a nikomu z nich pranic nevadilo, že mrzne, až praští. V davu nechyběli ani prckové v kočárcích. Valili kukadla, ožužlávali domácí perníčky a chechtali se vločkám, co je šimraly na nose.

Naše čtveřice se nacházela ve značně podroušeném stavu, ačkoliv bylo teprve sedm večer. Arne zrovna navrhl, že by mohli změřit síly s trpaslíkem. Ostatní na něj udiveně pohlédli a marně se snažili pochopit jeho myšlenkové pochody. Jaký trpaslík? Lukáš si významně zaťukal na čelo a Martin ucedil cosi o patologické závislosti na Sněhurce. Ale když se propletli mezi pestrobarevnými stany a krámky s cinkajícími ozdobami, pochopili, o čem je řeč.

Před sebou uviděli liliputa ve středověkém kostýmu, obrovskou dřevěnou palici a podomácku vyrobený přístroj na měření síly. Jeden pokus padesát korun. Liliput měl svalnatá stehna, potetovaný krk a ani srandovní čapka s rolničkou nedokázala zakrýt jeho otrávený výraz.

Arne se hrnul dopředu a z kapsy doloval drobné. Jeho přátelé nemohli zůstat pozadu. Bavili se jako malé děti a bylo jim jedno, kdo je u toho sleduje. Nevíte, o kom je řeč? Kdo jsou ti čtyři muži? Tak tedy: Konrád Hofbach, Lukáš Štěpánek, Martin Hájek a Arne Kopecký. Majitel pivovaru, autor detektivek, primář onkologie a malíř.

Když se vyřádili a liliput si přepočítal drobné, Lukáš kývl hlavou k vedlejšímu stanu a navrhl, že by to mohli zkusit. Stan byl ověšený balonky a vítr nadouval plakát přichycený připínáčkem. Na plakátu stálo:

Madam Concetta. Předpovídání budoucnosti. Ceník věštění: Ruka 200 Kč. Karty 200 Kč. Kávová sedlina 150 Kč. Čajové lístky 150 Kč. Koule 100 Kč. Na vlastní nebezpečí!!!

Vedle ceníku stálo maličkým písmem: Nejsme plátci DPH, doklad o platbě na vyžádání.

„Větší blbost jsem ještě neslyšel,“ odfrkl si Martin a znechuceně cvrnkl do balonku.

„Skvělý nápad!“ zajásal Arne a rozeběhl se ke stanu. Nohy se mu motaly a ostatním nezbylo než ho následovat. Jeden po druhém vešli a způsobně se usadili na plastové stoličky rozmístěné v jakémsi pitoreskním předpokoji. Skořicová svíčka se marně pokoušela přebít zápach zatuchliny, mihotavý plamínek mlel z posledního, ale hlavně že byli v teple a suchu.

„Baba to má vymakané,“ prohlásil uznale Arne, když se rozhlédl kolem sebe.

Kamarádi souhlasně zabručeli. Zatímco Arne oceňoval elektrická kamínka, Konráda zaujal supermoderní kávovar. Lukáš si přitáhl stoličku ke kamnům a snažil se nahřát si záda. Martin si zaujatě prohlížel amatérské kresby na zdech, ale když je Arne zhodnotil jako perverzní čuňačinky, nechal toho.

„Myslíte, že je zvědavá na svoji budoucnost?“ zachechtal se Konrád a kývl hlavou ke kostře na kolečkách.

Kostra byla umělá, měla na sobě cedulky s názvy jednotlivých kostí a nepochybně pocházela ze školního kabinetu.

„Když mi dá stovku, milerád jí řeknu, co ji čeká.“

„Nedělejte si srandu. Tohle je vážná věc. Ani si nechci představovat, jak dlouho už tady, chudinka, čeká.“

Martin popadl pravou hnátu a divoce s ní zamával.

„Hele, tady je něco napsáno,“ zahalekal. „Počkejte, hned vám to přečtu. Hubáček ze sedmé bé je vůl.“

Smáli se jako šílení.

Vtom se rozhrnul květovaný závěs a madam Concetta jim chraptivým hlasem oznámila, že první může vstoupit.

4 

Arne si prohlížel madam Concettu okem znalce a v duchu hrál svoji oblíbenou hru. Jako malíř si každého, s kým se setkal, zkoušel představit na obraze. Madam Concetta by se parádně vyjímala v dřevěném domku. Na sobě by měla kroj a za zády hmoždíře s kořením. Vkus versus kýč. Pravda versus lež. Prostá jednoduchost versus tahle zmalovaná ženská. Pochopil, že všechno je jen divadlo a falešné pozlátko.

Podle jejích pokynů si vybral karty.

„Jen se rozhlížejte, pane. Vidím, že jste umělec. Malíř, že? Rozumíte barvám a proporcím,“ prohlásila a ze stolku sebrala balíček karet.

„Jsem malíř, to máte pravdu,“ přitakal zvesela.

Baba si zřejmě myslí, kdoví jak není chytrá. Arne je na malíře překvapivě skromný, ale pravda je, že jeho tvář není tak zcela neznámá.

„Jmenuji se Arne Kopecký a maluji hlavně zátiší.“ Madam se zlomyslně uchechtla.

Co to jako mělo být? Zabodl se do ní očima, ale ona nevzrušeně míchala karty. Zdá se mu to, nebo si ta ženština opravdu pobrukuje?

„Je na tom něco směšného?“ zeptal se dotčeně, když nereagovala na jeho přísný pohled.

„Směšné?“ opakovala po něm jízlivě a přestala míchat. „Spíš je to smutné,“ uchechtla se zle. Pak jí prsty zase začaly kmitat. „Ale já vás chápu,“ zašeptala zlomyslně. „Zátiší nemluví. A vy moc dobře víte, že slova mohou být nebezpečná. Velmi nebezpečná.“

Začalo mu bušit srdce a zrychlil se mu tep. Sledoval její rudě namalované rty, tlusté linky kolem pichlavých očí, nehty připomínající pařáty a cítil, jak se mu zvedá žaludek. Co je zač? A proč mluví v hádankách? Pomalu mu docházelo, že jít sem nebyl zrovna nejlepší nápad.

Skepticky se rozhlédl po stanu a najednou si všiml věcí, kterým předtím nevěnoval pozornost. Deky a polštáře byly poseté podezřelými skvrnami a páchlo to tam jako v putyce. V rohu poblikávala lampička a z odřené kabely s roztřepenými uchy vyčuhovala becherovka.

Madam neúprosně pokračovala: „Nejraději pracujete sám. Nesnášíte lidi, proto nikdy nenamalujete jediný portrét ani krajinu. Nechcete riskovat, že vás někdo uvidí a dá se s vámi do řeči.“

Zamračil se. Co to kdáká za kraviny?

Upřela na něj podmalované oči a ušklíbla se.

„Otázka je, proč se lidem vyhýbáte. Myslím, že se jich bojíte.“

„Mýlíte se! Lidem se nijak nevyhýbám,“ přeskakoval mu hlas a po zádech mu stékaly čůrky potu. „Já mám lidi rád. V ateliéru je se mnou celý den můj asistent.“

„Ach ano. Jonáš Hora,“ povzdechla si teatrálně a rozprostřela před něj karty. „Vyberte jich pět. A levou rukou.“

Poslušně natáhl ruku, ale pak mu došlo, co vlastně řekla.

„Odkud znáte jméno mého asistenta?“ vyjel na ni ostře.

Madam pokrčila rameny a znovu ho vyzvala, aby si vybral karty.

„Abyste věděla, tak je to Jonáš, kdo se straní lidí.“

Nejdřív se pochválil za to, jak sebevědomě to řekl, ale pak si uvědomil, že se chová naprosto idiotsky. Proč jí to vlastně říká? Co je jí do toho? Provlhlá látka na zádech ho začala svědit a on se neklidně ošil.

Posbíral zbytky hrdosti a hlesl: „Je to šikovný kluk a mám pro něj slabost.“

„Já vím. Máte ho rád tak moc, že ho nikdy nenecháte odejít.“

Zrudl a srdce mu bušilo ještě rychleji.

„Pokud naznačujete, že jsem homosexuál, tak se pletete.“

Ta ženská byla pořád tak zatraceně klidná. Dívala se mu do očí a usmívala se. Nebo to byl škodolibý škleb? Všiml si, že šilhá.

„Ty karty, pane Kopecký.“

Naštvaně vybral pět karet a mrskl je na stůl. Seber se, napomínal se v duchu. Přece tě nerozhodí stará šilhavá babizna. Nejradši by odsud utekl, ale byl zvědavý na pokračování.

„Tahle karta znamená, že budete mít štěstí v lásce,“ oznámila mu a pařátem poklepala na jednu z karet. Ani ho nezajímalo, co je na obrázku.

„V lásce se ženou,“ doplnil přísně.

„Výklad záleží čistě na vás. Já jen říkám, co mi ukazují karty. Tohle v souvislosti s touto kartou znamená velký majetek. Jeden člověk vám může hodně pomoct, abyste zbohatl, ale pak je tu někdo, kdo vás může o všechno připravit. Muž a žena.“

„A který je který? Kdo mi pomůže?“ vyhrkl zvědavě a úplně zapomněl na to, že chtěl odejít.

Madam se ušklíbla.

„To karty neříkají. Zdraví je v pořádku, jen byste se neměl tolik rozčilovat.“

Arne přimhouřil oči. On že se rozčiluje? On? Klidnějšího člověka aby pohledal. Všichni přece vědí, že on je prototyp flegmatika.

„Máte několik věrných přátel. Ale zároveň máte i nepřítele, který vám hodně ublíží, pokud mu to dovolíte.“ Dovolí někomu, aby mu ublížil? To spíš zamrzne peklo. Je vidět, že o něm nic neví a ta svoje pochybná moudra si cucá z prstu.

„Tahle karta je varování. Vidím dva lidi. Jeden je přítel, druhý nepřítel. Ale nepodceňujte ani jednoho. I přítel se může podřeknout. A jsme zase u toho. Slova jsou nebezpečná. Velmi nebezpečná.“

Náhle věděl, jaký obraz by namaloval.

Chaloupka i madam Concetta zůstávají, jen motiv bude jiný. Původně si myslel, že kartářka bude sedět u stolu. Měla kouřit cigarety a vykládat si pasiáns. Mnohem lepší ale bude tohle: Madam Concetta má na krku oprátku, houpe se metr nad zemí a šilhavé oči jí vylézají z důlků.

5 

Martin Hájek si pomyslel, že madam Concetta vypadá velice nezdravě. Trpí nadváhou, má křečové žíly, vysoký tlak a s největší pravděpodobností to přehání s alkoholem. Navíc potřebuje brýle a možná by nebylo od věci vytrhnout nosní mandle. Našedlá pokožka svědčí o stresu a soudě podle zubů je náruživá kuřačka. Její křiklavý make-up pak svědčí o mizerném vkusu.

Zatímco si ji prohlížel, ona si prohlížela jeho. Tvářila se poťouchle a na to nebyl zvyklý. Pacienti před ním poposedávali na krajíčku židle, žmoulali kapesníky a čekali na jeho verdikt. Nyní to bylo obráceně.

Její diagnóza zněla: „Nejste šťastný a nikdy nebudete.“ Nic nenamítal. Co ho prozradilo? Schýlená ramena? Ohnutá záda? Vždyť si pořád dává pozor na to, aby působil dojmem sebevědomého a optimismem hýřícího lékaře. Možná tuhle madam podcenil. Jako vědec nevěří na žádné čáry máry, takže tahle ženská musí být zatraceně dobrý pozorovatel.

„Proč nebudu šťastný?“ zeptal se bez zájmu.

„Šťastní lidé mají čisté svědomí.“

Zasmál se. Tohle nejspíš říká všem a v devětadevadesáti procentech má pravdu. Jenomže on patří k výjimkám, jeho svědomí je naprosto čisté. Za vším, co v životě udělal, si stojí. Kdyby mu nějaký kouzelný dědeček nabídl, že vrátí čas, slušně by poděkoval a odmítl. Ano, dělal závažná rozhodnutí a někdy to bylo náročné, ale pokaždé se rozhodl správně.

Madam se k němu natáhla s kartami a on znechuceně ucouvl. Kolikrát zatínal zuby a ošetřoval pacienty, kteří mu byli nesympatičtí, ale tohle bylo nad jeho síly. Při představě, že by se téhle osoby fyzicky dotkl, se mu zježily všechny chlupy na těle. Vzal si od ní karty a dával si pozor, aby nedošlo ke kontaktu. Madam ho rentgenovala očima a on v jejím pohledu viděl pohrdání.

„Zastáváte názor, že lidé mají právo na život.“

„Samozřejmě. Jsem přece lékař.“

„Vy si ale myslíte, že lidé mají i právo na smrt.“

Bude mu vykládat z karet, anebo hodlá vést diskusi na téma eutanázie?

„Nevím, co tím naznačujete, ale jestli mluvíte o eutanázii, tak máte pravdu. Jsem jejím zastáncem.“

Madam se zasmála a na stole rozložila karty, které zvolil. Dlouhou dobu se na ně dívala a mračila se. Rozpačitě se drbala na nose prokvetlém žilkami a jeho potěšilo, že je v úzkých.

„Že byste tam nic neviděla?“ rýpl si.

„Ve vaší minulosti figurují dvě ženy. Jedna z nich zemřela. I když je mrtvá, má na vás velký vliv. Ten bude mít až do konce vašeho života.“

Martin sebou trhl. Madam pochopila, že se trefila do černého. Ale nezdálo se, že by s tím byla spokojená.

„Ovlivňuje vaši práci i vztahy. Nikdy nebudete nikoho milovat tak, jako jste miloval ji. Něco tu ale nesedí.“

A zase se drbala na nose.

„Ne. A přece ano. Podle karet to nebyla přítelkyně ani manželka.“

Prudce se narovnal, až mu zakřupalo v zádech.

„Jmenovala se Zuzana a byla to moje dcera. Měla leukémii a ve třech letech zemřela. Udusila se ve spánku.“ Řekl to tak tiše, že mu téměř nerozuměla.

„Budujete si vztah a vypadá to nadějně, ale pořád je tu minulost, která vás pronásleduje.“

Začal litovat, že sem chodil. Ta ženská je nemilosrdná a naprosto bez soucitu. Drásá mu srdce, hnípe se v jeho ránách a působí jí to zvrhlé potěšení.

Vyndal z peněženky peníze a přikryl jimi karty.

„To stačilo. Děkuji.“

„To nemůžete!“ vykřikla a snažila se ho čapnout za kabát. „Ještě vám musím něco říct.“

„Nemusíte,“ řekl jí tvrdě a odešel.

6 

Lukášovi neuniklo, jak se jeho kamarádi tváří. Přestal pozorovat škvora na stěně a vešel s tím, že on se vytočit nenechá. Na něj si tahle imitace ženy nepřijde. Rozhrnul závěs a ruka mu automaticky vylétla k nosu. Co tady tak smrdí?

Madam si všimla jeho pohoršeného výrazu a spokojeně se ušklíbla. Když sáhla po kartách, zaskočil ji prohlášením, že má zájem o věštění z koule. Na poličce stály tři a on namířil ukazovák na tu největší. Madam krátce zachrochtala, což měl být asi smích, a pak prohlásila, že s tím nemá nejmenší problém. „Vy platíte, vy jste pán.“ Popadla kouli a dokolébala se s ní ke stolu. Podržela mu ji před očima, aby si ji prohlédl, a pak ji důkladně otřela rukávem tuniky. Když dosedla, Lukáš poťouchle podotkl, že se bude cítit líp, když si vymění místa.

Madam pokrčila rameny a šla si sednout na židli, kterou jí galantně podržel.

„Můžeme začít?“ zeptala se návštěvníka, který se tetelil blahem, jak ji převezl.

„Ještě jedna věc, dámo. Mohla byste dát pryč ten šátek?“

Madam si povzdechla a stáhla ze stolu černý šátek s třásněmi.

„Spokojen?“ ucedila otráveně. Lukáš jí věnoval zářivý úsměv.

„Teď už ano. Jak jste sama řekla, já jsem tady pán.“ Madam přikývla a zavřela oči. Seance mohla začít. Naklonila se nad stůl a buclatými prsty laskala chladný křišťál tak, jako by to bylo tělo jejího milence. Vystrčila jazyk a lascivně s ním kroužila po odulých rtech.

Lukáš se otřásl odporem. Když přestala kouli hladit, cosi zamumlala.

„Patrně zaříkávadlo, že?“ neodpustil si malou jedovatinu.

Nestálo jí to za odpověď.

„Jste spisovatel,“ pronesla po chvíli.

Nó, to je novinka. Má oněmět úžasem nad jejími věšteckými schopnostmi?

„Pokud chcete předstírat, že vám to prozradila koule, měla byste do ní alespoň nahlédnout. Pak to bude vypadat důvěryhodněji,“ poradil jí sarkasticky.

Ignorovala ho.

„Jmenujete se Lukáš Štěpánek, ale knížky vydáváte pod pseudonymem Leo Born.“

Evidentně jí neunikla reklama na vstupní bráně hradu. Byla tam jeho fotka i obálka nejnovější knížky. V další větě ho tudíž omráčí tím, že bude znát jméno jeho románu.

„Přátelé vám dali přezdívku Angrešt,“ prohlásila a přimhouřila oči.

Tohle si mohla lehce zjistit.

„Ano. Angrešt,“ odsouhlasil jí a pak se postavil, aby si ho mohla prohlédnout. „Mám velké břicho, malou hlavu a rozčepýřené vlasy. Tak proto.“

„Váš detektiv se jmenuje Pajo a je to černoch.“

Čte jeho knížky? A vlastně proč ne? Jsou skvělé a čtenáři je milují. Vtom mu došlo, že o Pajovi je zmínka na plakátu. To jeho nadšení poněkud zchladilo.

„Napsal jste deset knížek.“ I to je na plakátu.

„Napíšete ještě dvě a pak skončíte.“ Párkrát se o tom zmínil během interview.

„Jsem pověrčivý a chci se vyhnout třináctce.“

Madam se zasmála, ale jemu to připadalo, jako když hýká osel.

„Nejde o čísla, ale o slova. Slova jsou zrádná a vy to moc dobře víte. I kdyby vám nakladatel nabídl milion za každý další díl, stejně už nic nenapíšete.“

„Jsem zásadový.“

„Zásadový nejste ani trošku.“ Chceš mě urážet, babizno?

„Tak jaký mám důvod? Koule vám to bezpochyby prozradila.“

Pohladila chladný křišťál a zahýkala: „Oba víme, že jsou za tím rodinné důvody.“

Předsevzetí, nepředsevzetí, vyskočil a napřáhl ruku. Madam na něj vyzývavě hleděla a čekala, kdy dostane ránu. On se ale ovládal. Svěsil ruku, naklonil se k ní a zasyčel jí do obličeje: „Dej si pozor na to, co říkáš. Rozumíme si? Stačí slovo a je po tobě.“

Otočil se k ní zády a vykráčel ven. Madam si z obličeje stírala jeho sliny a spokojeně se usmívala.

7 

Madam vyložila na stůl Konrádovy karty a při tom potřásala hlavou a špulila rty. Konrád si ji zběžně prohlédl, ale i to stačilo k tomu, aby si uvědomil, že je to jedna z nejšerednějších žen, s jakými se kdy setkal. A jestli se může spolehnout na svou intuici, tak její ošklivý zevnějšek koresponduje s ošklivou duší.

„Tak co?“ zajímal se, když se madam neměla k tomu, aby promluvila.

„Hmmm.“

Jaké Hmmm? Hmmm, jakože je to v pořádku? Nebo Hmmm, jakože je to špatné?

Madam spojila prsty do stříšky a pozorovala svého klienta. Konrád se neklidně zavrtěl a v podpaží ucítil lepkavý pot. Kolem hlavy mu proletěla muška a on ji podrážděně odehnal.

„Vidíte tam něco?“ zeptal se, když ticho začínalo být neúnosné.

„Možná by bylo nejlepší, kdybych vám vrátila peníze, pane Hofbachu.“

„Neříkejte mi, že tam nic nevidíte,“ zasmál se a snažil se potlačit úzkost, která se ho zmocnila.

Co se to děje? Proč si připadá jako ochromený?

„Ale ano, vidím,“ připustila. „Jenomže by se vám to příliš nelíbilo.“

Zmohl se na neupřímný úsměv.

„Jsme na trhu, vy jste věštkyně a já vám zaplatil za to, že mi prozradíte budoucnost. Tak jen směle do toho. Já se vám tady nezhroutím,“ ujistil ji.

Madam si prohlížela každý detail jeho obličeje a on měl pocit, že se ve vzduchu vznáší zlo. Rozum mu napovídal, že je to součástí jejího představení, ale instinkty velely, aby utekl před nebezpečím. Strach mu svíral útroby, přesto zaťal ruce v pěst a poručil si zůstat. Ba ne, o Konrádu Hofbachovi nebude nikdo říkat, že se něčeho bojí.

„Pořád čekám,“ připomněl jí s hraným veselím.

Madam změnila taktiku a přešla do útoku. „Vy tomu nevěříte?“ otázala se dotčeně. „V tom případě nemá smysl, abych vám cokoliv říkala.“

Ušklíbl se, aby pochopila, že jí na to neskočil.

„Přestaňte se vytáčet a řekněte mi, co tam je. Pokud jste si toho náhodou nevšimla, jsem už velký kluk,“ ujistil ji a dlaněmi si přejel po prošedivělých spáncích.

„Není to hezká předpověď,“ varovala ho.

„S tím rizikem jsem do toho šel.“

Madam Concetta si propletla prsty a hrobovým hlasem pronesla: „Čeká vás smrt.“

Konrád se chraplavě zasmál.

„Kvůli tomu jsem nemusel chodit k věštkyni. To ví přece každý, že jednou zemře.“

„Vy mi nerozumíte. Umřete brzy.“

Konrád si připadal jako v tom hloupém vtipu: Doktore, kdy umřu? Deset, devět, osm…

„Umřu brzy,“ zopakoval po ní, aby se ujistil, že rozuměl dobře.

Přikývla na souhlas.

„Přesněji řečeno, budete zavražděn.“ Konrád zalapal po dechu.

„A kdo mě zavraždí? To taky víte?“ zeptal se sarkasticky.

„Zavraždí vás kletba stará tisíc let.“

Nevěděl, co by řekl. Zpocená látka se mu přilepila k tělu, ale nevšímal si toho. Nevšímal si dokonce ani mušky, která se vrátila a urputně kolem něj opisovala kružnice.

„Jeden už zemřel a…“

„Moritz,“ zašeptal.

„Teď jsou na řadě další.“

8 

„Jdeme na jedno,“ navrhl Martin poté, co vyšli ze stanu.

„Pivko by bodlo. Ježibaba mě naštvala tak, že ze mě vyprchal všechen alkohol.“ Angrešt se zasmál, ale znělo to nuceně.

„Doplníme hladinu alkoholu v krvi,“ souhlasil Arne.

„Už se nemůžu dočkat, až mé rty svlaží kvalitní mok z pivovaru Hofbach,“ prohlásil Konrád a zálibně mlaskl.

„Třeba se večer nakonec vydaří,“ zadoufal Martin a ostatní souhlasně zamumlali.

Nikdy by to ostatním nepřiznali, ale madam Concetta je všechny pořádně rozhodila. Jediný lék na její hloupé řeči je alkohol. Jen díky němu se jim podaří na trapnou epizodu zapomenout.

„Brr, to je zima,“ zalamentoval Martin a rázně vykročil k provizorní hospodě.

Sněhové vločky tancovaly kolem hořících loučí, ale nikdo z naší čtveřice neměl náladu na romantiku. Lezavý mráz se jim zakusoval do uší a všichni do jednoho litovali, že si nevzali čepice. Z tlumeně osvětlené hospody se ozýval bujarý smích, a když zjistili, že se dá posedět u kamen, zabrali si dvě lavice. Konrád objednal panáky na zahřátí a k nim nakládané hermelíny.

Jeden ze štamgastů vytáhl harmoniku a Lukáš zavýskl radostí. Bez cavyků spustil oplzlou odrhovačku o námořníkovi a mořské panně. Osazenstvo dupalo a tleskalo do rytmu. Arne se vyhoupl na stůl a pokoušel se o variaci na kozáčka. Večer se nakonec vyvedl tak, že když odcházeli, museli se vzájemně podpírat. Venku byla tma jako v pytli a stánkaři to už dávno zabalili. Kolem odpadkových košů se válely umaštěné tácky a ostrý vítr roznášel po nádvoří stovky vajglů.

„Vidíte něco?“ zahalekal Lukáš a zamžoural do tmy. Pak se mu podlomily nohy a zakymácel se.

„Co děláš?“ vyjel na něj Konrád, který měl co dělat, aby ho udržel nad zemí.

„Zazpíváme si,“ navrhl Martin a ostatní jeho nápad uvítali s nadšením.

„Dáme tu naši,“ prohlásil Konrád a pak falešně zanotoval: „Kdééé se pííívo vařííí, tam se dobře dařííí.“

Arne se chtěl smát, ale podklouzla mu noha. Ztratil rovnováhu a zadkem si kecl do hromady kelímků od limonády.

„Zpívám strašně rád,“ prohlásil Konrád a hlasitě říhl.

„Chtěl jsi říct, že zpíváš strašně a rád,“ uchechtl se Lukáš, povzbuzený úspěchem své exhibice v hospodě.

Martin si s ním chtěl plácnout, ale netrefili se a oba se ocitli na zamrzlé hlíně. Když padali, strhli s sebou i Konráda.

„Čeká nás nelehká pouť,“ zafilozofoval Arne a zdvihl ukazovák, jako to dělávali profesoři ve filmech pro pamětníky.