Jaroslava Černá 

Záhada černolických vražd 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jaroslava Černá, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9966-9 (epub) 

ISBN 978-80-243-9967-6 (mobi)

Kapitola 1 

Druhá srpnová sobota roku 1646 

„Johanko!“ zavolala paní Apolena na ženu v nejlepších letech, která právě u jejich zahrady zpomalila v běhu, ale zadýchaná rychlým krokem mířila do domu v sousedství. Na zavolání tentokrát nijak nezareagovala, jako by neslyšela, i když jindy se obě ženy rády zastavily na kus řeči, aby si pochválily zeleninu na zahrádkách, anebo postěžovaly na krtka či housenky na hlávkách zelí.

„Johanko?“ V hlase paní Apoleny byl spíše zaražený údiv, žena už ji slyšet nemohla, přesto se trhavě otočila a zahleděla se na svoji sousedku pohledem, ze kterého jí naskočila husí kůže. Nepřítomný, šílený, napadlo hned Apolenu. Něco se muselo stát, něco hrozného, když to klidnou a vyrovnanou Johanku tak moc vyvedlo z míry. A vůbec mě nevnímá, byla si jistá. Jako by do ní uhodil blesk a ona se dočista pomátla.

Však se všechno brzy dozvím, vždyť jsme sousedky, zavrtěla Apolena mírně hlavou, protože se jí pořád nechtělo uvěřit, že vidí příjemnou Johanku chovat se skoro jako blázen. A najednou ztuhla. Johana se zastavila, otočila, prapodivným klusem se vrátila kousek po cestě zpět k jejich plaňkovému plotu a s očima upřenýma někam do dálky jí přímo do obličeje vykřikla:

„Všechno jsem to zavinila já! Zasloužím si zemřít!“

„Ale proboha, Johanko, co se to s tebou stalo?“ pokusila se ovládat zaskočená Apolena hrůzu, kterou v ní slova sousedky vyvolala. „Neboj se, všechno se spraví, zase bude dobře,“ promlouvala mírně, ale Johana se nečekaně rozesmála krutým, vynuceným smíchem. „Nic se nespraví, je pozdě,“ oči obrátila k nebi a s výkřikem otevřela ústa, až jí Apolena zahlédla patro. To ale nebylo nic proti tomu, co všechno se jí s tím srdceryvným výkřikem vydralo z úst, snad až z nitra zmučené duše.

Apoleně naskočila po celém těle husí kůže. Sousedka se zbláznila! Věděla najednou jistě. Ale proč tak vyvádí? Co se stalo? Co viděla nebo zažila, že si za to dává vinu a chce zemřít? Otázky se jí honily hlavou, jenže Johanky se zeptat nemohla. Nejen že ta na ni vůbec nereagovala, ale také už zase běžela domů. Dlouhá modrá sukně, kterou nosila pouze ve svátek, ji pleskala po lýtkách a jindy pečlivě zapletené vlasy do pevného copu se jí dnes asi během uvolnily a vlály kolem bledého obličeje. Apolena s hrůzou sledovala, jak se nebohá žena chytla za hlavu, před brankou do zahrady se zastavila, celá se schoulila, pak zase vykřikla a teprve až si tím srdcervoucím křikem ulevila, zamířila pěšinou ke dveřím jejich malého útulného domku.

Snad něco neprovede, napadlo Apolenu a marně pátrala v paměti, jestli je doma i Viktorín, Johanin manžel, který by ji snad dokázal vzpamatovat a vytrhnout z té hrůzy, kterou někde zažila a nedokáže se s ní vyrovnat.

Apolena pomalým krokem procházela zahradou k domu. Nevěřícně vrtěla hlavou. Kde asi sousedka byla, když nechodí nikam jinam, než v neděli do kostela, a pak navštěvuje rodiče v sousední vesnici, v Černolicích? Na prahu svého malého domku se zastavila.

Dnes je přece sobota, a přesto byla oblečená, jako by šla mezi lidi a k rodičům právě dnes. Ale proč? Proč by tak najednou měnila své zvyky? Apoleně kroužily myšlenky hlavou a nedokázala si na ně odpovědět. „Něco za tím být musí,“ pronesla zamyšleně a už chtěla vejít dovnitř, když zaslechla další výkřik.

„Proboha, děvče, vždyť ty jsi úplně zoufalá, tak křičí šílenci,“ promlouvala s pohledem upřeným k domu sousedů a zároveň si uvědomila, že musí něco udělat, aby Johance nějak pomohla. Ale jak? Co udělat? Snad je Viktorín doma, napadlo ji, už neváhala a spěchala zpět zahradou k brance. Další výkřik ji donutil se rozběhnout. Vlétla do sousední zahrady a jak jen jí bolavá kolena dovolila, utíkala pěšinou k domu.

Dveře zůstaly otevřené, hned vešla dovnitř a první, co zahlédla, byla zhroucená Johana před křížem mezi okny ve světnici. Schoulená žena něco brblala, pak ale jasným hlasem prosila o odpuštění, o smilování. „Je to všechno moje vina!“ zavyla vzápětí, až se Apolena vylekala.

V nastalé chvíli ticha zaslechla odněkud ze zadního dvora zvuk sekery, štípání dřeva.

Viktorín! Věděla hned. Vyběhla ze světnice, oběhla dům.

„Viktoríne! Johanka!“ vypravila ze sebe a překvapeného zaskočeného pohledu souseda si nevšímala.

„Sousedko,“ Viktorín zasekl sekeru do špalku.

„Johanka šla dnes k rodičům. Nechtěla čekat do zítřka, byla zvědavá, co se tam děje, když…“ muž se zarazil.

Teď i on zaslechl zoufalý výkřik manželky a nevěřícně naslouchal. „Měla se vrátit až navečer,“ zamračil se a spěchal k zadnímu vchodu do domku. Apolena nevěděla, jestli má jít za ním, nebo snad už jít domů. Pak ale souseda doběhla v krátké chodbě a společně s ním vešla do světnice.

Johana si jich nevšímala, přestože je musela slyšet přicházet. Klečela, oči upřené na ukřižovanou postavu na zdi, a něco si tiše šeptala.

„Johanko, vrátila ses brzy,“ pokusil se Viktorín o radostné přivítaní své milované manželky, ale když si ho nevšímala, nevnímala jeho oslovení, zarazil se a zůstal stát.

„Co je ti? Co se stalo?“ došel k manželce a pokusil se ji postavit na nohy.

„Nedotýkej se mě, jsem prokletá!“ vykřikla žena, zkřížila ruce, pak si objala ramena a na manžela se podívala pohledem, na který se nedá zapomenout. „Je to všechno moje vina, co jsem to udělala? Nemohu dál žít!“

„Proboha, Johanko!“ Viktorín hledal slova, protože žena, která se dnes vrátila od svých rodičů, nebyla jeho krásná laskavá manželka, ale šílené raněné zvíře, zahnané do kouta. Marně v jejích očích hledal alespoň náznak toho, že vnímá, kde je, že ho poznala.

„Co to s ní je?“ obrátil se k Apoleně, protože Johana zase padla na kolena, sepjala ruce a drmolila modlitbu.

„Nemám ponětí,“ zavrtěla sousedka hlavou. „Viděla jsem ji utíkat po cestě domů, a to už vypadala tak jako teď, pořád jen vykřikovala něco o vině. Sousede, mně to připadá, jako by zažila nebo viděla něco strašného, a jestli jí nepomůžeme, tak se z toho snad zblázní. Ještě nikdy jsem ji neviděla tak mimo sebe, tak zoufalou,“ pronesla Apolena třesoucím se hlasem a pomalým krokem se blížila k Johance.

„Nepřibližujte se ke mně!“ vykřikla žena a sousedka poslechla.

„Pokusím se připravit nějaké byliny pro uklidnění,“ zašeptala Viktorínovi. „Ale nevím, na takové šílenství je každá bylina krátká. Je jako posedlá.“ Apoleně selhal hlas, ale protože opravdu nevěděla, co dělat, spěchala domů, rozhodnutá uvařit alespoň uklidňující odvar z třezalky a dobromysle.

„Proboha, kdybych jí alespoň viděl do hlavy a věděl, co se jí přihodilo,“ přemýšlel šeptem Viktorín a sledoval manželku klečící před křížem. Jenže se mu zdálo, že stejně neslyší vůbec nic, schoulená do sebe nevnímá okolí a ani už se nemodlí.

„Bože, odpusť mi,“ prosila Johana neslyšně a pak už jen v duchu prosila, aby ji ten všemocný Bůh zbavil nesnesitelné bolesti, která od návštěvy rodičů sílila a sílila, protože to, co v rodném domku našla a dnes zažila, zavinila ona sama. Nemohu žít s takovou velkou vinou, s tak nesnesitelnou bolestí, ujišťovala se v duchu a najednou ji napadlo jediné možné řešení.

Zemřít! Za svoji vinu musím zemřít, protože jiná možnost není. Nikdo mi nemůže odpustit a já musím odejít za nimi, abych pochopila, co se stalo, co jsem to udělala, co jsem zavinila. Johana se najednou uklidnila. Teď, když pochopila, že není jiná možnost než smrt, už jen přemýšlela, jak… jak splatit svoji vinu, odejít z tohoto světa a zbavit se té bolesti, kterou by jinak nikdy nemohla dál snášet. Kdybych se sama nerozhodla odejít z tohoto světa, zabila by mě bolest, obraz zkázy v duši, který nikdy nezmizí. Jak dlouho bych ještě žila, než by mě ta tíha udusila? Ptala se Johana sama sebe v duchu a věděla, že už by dále žít nedokázala.

Zvedla se z pokleku, na Boha a odpuštění už nemyslela. Nelze odpustit, je pouze jedna cesta s jasným koncem. Jak ale ukončit život? Johana přešla do kuchyňky, otevřela zásuvku a zahleděla se na velký nůž na porcování masa. To nedokážu, věděla hned. I když bolest v mé duši je jistě silnější než bodnutí, rána nožem do břicha, to bych nedokázala. Už jen proto, že tam někde roste nový život, o kterém neví nikdo, jen já sama. A nikdy se to nikdo nedozví. Ani drahý Viktorín. Bude rád, že nemusí žít s ženou, která se tolik provinila.

Johana si uvědomovala, že po rozhodnutí ukončit život se v ní něco uklidnilo. Jako by se duše z blízkého konce zaradovala, těšila se na klid a na dobu, kdy přestane tak nesnesitelně trpět.

Viktorín s údivem manželku sledoval. I když se zdálo, že se zklidnila, její pohled na nůž ho vylekal. Je zoufalá, musím ji hlídat. „Johanko, polož ten nůž,“ pronesl měkce a dále nevěděl, co říct.

„Přinesla jsem bylinky na uklidnění,“ ozvalo se ode dveří a Apolena podávala nepřítomné Johaně velkou misku voňavého odvaru.

To je ono! Napadlo hned ženu, když přičichla k nápoji. Odvar z bylin! Ty dokážou rychle ukončit každé trápení. A ty správné skončí všechno. Její rozhodnutí bylo najednou pevné a teď už se pouze soustředila na to, aby své úmysly nikomu neprozradila. Mohli by mi v sebevraždě zabránit, a to nemohu dopustit. Až zjistí, co se stalo, všichni se dozvědí, co jsem zavinila. Nemohu dál žít. A nikdo a nic mi v tom nezabrání.

„Napij se, bude ti lépe,“ pobízela Apolena Johanku a ta hned poslechla. Uchopila misku do obou rukou a opatrně pila. Vždyť je to jedno. Na sousedku se nepodívala, ale ta dobře vnímala Johanin pohled obrácený někam do svého nitra. Oči neprozradily ani záblesk vnímání okolí. Byla v nich hrůza, jakési odhodlání a nevýslovný smutek, hraničící s šílenstvím.

„Půjdu, hlídejte ji,“ pronesla šeptem k vyjevenému Viktorínovi, který manželku nepoznával. Miloval ji od první chvíle, kdy se poznali, a přestože byli manželé už pět let, mrzelo ho, že zatím nemají děti. Přesto pořád doufal a nikdy by svoji Johanku neopustil. Jenže dnes se mu od rodičů nevrátila jeho manželka, ale zoufalá pološílená žena, úplně jiná, změněná a nevyzpytatelná.

„Zůstanu u ní, snad ta hrůza přejde,“ přikývl sousedce tiše, přestože si byl jistý, že je Johanka neslyší.

„Pojď, odpočineš si, prospíš se,“ ukládal manželku do postele hned, když Apolena odešla. Johanka se na něho najednou zadívala, po tváři jí bleskl mírný úsměv, pak se zachvěla.

„Zatopím,“ rozhodl se Viktorín, protože podvečery koncem letošního srpna už bývaly neobvykle chladné. Hned vyběhl za dům pro dříví.

Johance znova prolétl tváří lehounký úsměv. Už věděla, jak ukončit nesnesitelné trápení života, zbavit se bolesti a viny. Durman! To je ta nejlepší cesta, jak odejít za svými blízkými, kteří její vinou zemřeli. Na živé už nemyslela. Žít nebylo důležité. Důležité bylo zemřít, odčinit své provinění a snad tam někde na druhé straně bytí najít klid a odpuštění.

Viktorín zatápěl v krbu a Johana přemýšlela, jestli má doma dostatek semen durmanu, nebo by ještě měla vyjít na zahradu, až tam do zadní části, kde ve stínu bylo na jedovaté rostlině plodů i semen dostatek. Věděla, že potřebuje alespoň třicet semen, ale byla klidná. V plátěném pytlíku nad krbem je jich plno. Jako lék používali jejich slabý odvar proti křečím v hrudi, ale ve velkém množství… dobře si vzpomínala, co jí babička vždy o bylinách vyprávěla. Mohou léčit, ale i zabíjet. A semena durmanu patří k těm nebezpečným. Jen bude nutné je předtím, než je sní, co nejvíce rozdrtit, aby jed působil rychle a zaručil jí rychlou smrt. Johana už byla rozhodnutá a věděla, že její chvíle přijde.

„Je zbytečné topit,“ prohodila Johanka navečer, když už bylo ve světnici horko. Byla ráda, že dokáže vnímat a mluvit s manželem tak, aby neměl sebemenší podezření, co se jí vylíhlo v hlavě. Věděla, že ta úleva na duši přišla pouze s jejím rozhodnutím zemřít.

„Chtěl jsem, aby ti bylo teplo, cítila ses dobře,“ hleděl na Johanku Viktorín. Vždyť věděl, že dřívím obvykle šetří a zatápí až v říjnu, jenže nevěděl, co jiného dělat, aby zoufalé manželce ulevil a sám se něčím zaměstnal. Ale byl rád, že už alespoň vnímá jak jeho, tak i co se děje kolem.

Kapitola 2 

Sobota, hodinu před půlnocí 

Snad už usnula a zítra jí bude jistě lépe, pomyslel si Viktorín, když už se i jemu samotnému únavou klížily oči. Ale neměl odvahu přilehnout si k manželce do lože, i když bylo dost velké pro ně oba a vždy spali společně pod jednou duchnou.

Vstal, sáhl do skříně pro svůj jediný teplý kabát, schoulil se na dřevěnou lavici v rohu světnice, pod hlavu si smotal vlněný šátek a kabátem se přikryl. Usnul okamžitě, ani pohodlí postele nepotřeboval.

Johana otevřela oči. Světnici matně osvětloval vyhasínající oheň v krbu a malými okny proudilo dovnitř mírné světlo jasné noci. Zaposlouchala se do manželova pravidelného hlasitého oddechování a opatrně vstala. Mysl měla najednou úplně čistou. Věděla, co udělá a jak to musí udělat, aby neprobudila manžela.

Nasypala do hmoždíře celou hrst semen a tichounce, aby nezavadila o kovovou stěnu, co nejvíce drtila semena durmanu. S radostí se nadechla hořkého pachu, kterou drcená směs vydávala. Cítila jed, cítila pomoc, konec utrpení a bolesti z viny, cítila svoji vlastní smrt.

Vůbec nezaváhala a holou rukou si cpala odporně chutnající mazlavou kaši do úst, zapíjela ji vodou. Zvedal se jí žaludek, ale nepřestala, dokud nebyla nádoba prázdná.

A teď rychle do lože a spát, povzbuzovala se ve svém odhodlání. Spát na věky. Rychle, ale tiše se uložila zpět do postele, přikryla se duchnou až po krk. Vzápětí se jí udělalo tak zle, že se bála, že bude zvracet a všechno snažení by bylo zbytečné. Nevolnost se stupňovala, ale najednou se jí zdálo, že se někam propadá. Někam hodně hluboko. Cítila, jak se jí rozběhlo srdce, jak jí vyskočilo z hrudi a předběhlo její tělo, její vyměřený čas na světě.

A pak se to srdce zastavilo. Čeká na mě, napadlo Johanu. Nemohu zemřít bez srdce, vždyť právě pro všechno, co jsem měla ráda, teď musím zemřít. Musím se se svými blízkými setkat, naše srdce se musí setkat, abych se dozvěděla, co jsem zavinila a jak velká je moje vina. A pak… snad mi odpustí.

Johana cítila, jak se jí chvěje celé tělo a padá do nesmírné hloubky. V duchu prosila, ať už to skončí, ať skončí utrpení těla i duše. Pak uslyšela výkřik svého srdce, které dopadlo na dno něčeho hodně hlubokého chvíli před ní. Potom se všechno zastavilo. Johana zalapala po dechu, ale žádný vzduch už kolem nebyl. Náraz do hrudi ji ujistil, že srdce je tam, kde má být, jen už je tiché, smířené a odpočívající. Znova zalapala po dechu, ale už si neuvědomovala, že se snaží marně. Vzápětí se s tichým zanaříkáním propadla do bezvědomí, ze kterého není návratu.

Druhý den ráno, neděle

Viktorína probudilo nezvyklé ticho. Zamžoural do ranního šera. Chvíli mu trvalo, než pochopil, proč leží na tvrdé lavici. Tělo měl celé rozlámané. Posadil se, popotáhl nosem a zhnuseně se zašklebil. Světnicí se táhl nezvyklý nahořklý zakyslý pach. A v té chvíli zůstal jako ochromený. Pach smrti! Prolétlo mu hlavou, ale nechtěl své hrozné předtuše uvěřit. Až za dlouhou chvíli, kdy se bál pohlédnout na postel a na Johanku, se těžce zvedl a šouravým krokem přecházel do místa, odkud zápach vycházel. Nedokázal uvěřit tomu, co uviděl. Jeho kdysi krásná manželka ležela v páchnoucích zvratcích něčeho příšerného, co jí vytékalo z koutku úst. Poklekl k loži a chytil ji za ruku. Byla bílá a chladná. Viktorín přestal myslet. V prázdné hlavě mu bušila pouze jedna věta. Je mrtvá! Je mrtvá! Vzápětí se hlasitě naříkavě rozplakal.

Nevěděl, jak dlouho klečí u lože své Johanky, netušil, kolik slzí vyplakal a neprobralo ho ani jemné zaklepání na dveře. Až když se ozvalo znova, tentokrát silnější bouchání, zvedl hlavu. Venku i ve světnici už bylo světlo. Lehce odsunul petlici a dveře se zaskřípěním otevřel.

„Sousede, nedalo mi to, tak co, jak je Johance?“ spustila hned Apolena a proklouzla kolem ochromeného Viktorína dovnitř.

„Svatá Matko boží…“ ozvalo se vzápětí od lože.

O hodinu později 

Světnicí se nesla hlasitá plačtivá modlitba. Viktorín seděl na lavici u hrubého stolu, na té, na které minulou noc spal. Hlavu v dlaních, byl tichý stejně jako Johana v loži. Nedokázal se modlit jako sousedka, která zase netušila, co jiného by měla nad nebožkou dělat a co vůbec udělat.

„Co budu dělat?“ vzlykl do ticha Viktorín. „Je mrtvá, sousedko,“ ztišil nevěřícně hlas. „Co mi to udělala? Proč to udělala? Vždyť se zdálo, že se uklidnila a usnula. Proto jsem se uložil i já. A ona se zatím rozhodla zemřít. Nemluvila se mnou, nic mi neřekla, nevysvětlila a já teď netuším, co bude dál, jak budu bez ní žít.“

„Musíme ji připravit k uložení do truhly a do země,“ vzpamatovala se konečně Apolena. „Pomohu ti ji omýt a převléct do pohřebních šatů, taky postel musíme vyčistit, aby nikdo nepoznal, že se otrávila, protože pak by ji kněz odmítl pohřbít do posvěcené půdy,“ přemýšlela žena polohlasem a najednou zvedla hlavu a pátravě se na Viktorína zahleděla. „Sousede, kdybych včera neviděla, v jakém hrozném stavu se vrátila od rodičů z Černolic, nikdy bych nevěřila, že se sama otrávila.“

„Proboha, sousedko, co to říkáte?!“ Viktorín se hrůzou zachvěl. „Vy mi nevěříte?“

„Já ti věřím, vždyť vás oba znám a vím, jak jste se měli rádi a jak byla Johanka plná života. Ale ti, kteří vás neznají, ti by mohli být nedůvěřiví. Musíme si všechno promyslet, co řekneme faráři, co lidem, co jejím rodičům, aby nikdo ani v nejmenším nezapochyboval a nemohl obviňovat třeba právě tebe.“

„Nevadilo by mi zemřít společně s mojí Johankou,“ rozplakal se Viktorín. „Ale nikdy bych nepřežil podezření, že jsem ji zabil. Ano, neohlídal jsem ji, mám svoji vinu, ale řekněte, vždyť jste ji slyšela, jak si zoufala, ona sama se rozhodla, že nemůže dále žít, že skončí svůj život. Proč jen jsem jejím nářkům nevěřil? Proč mě přesvědčila, že je jí lépe, že bude spát, a zatím už si všechno promyslela?“

„Jenže všechno to musí mít nějaký důvod,“ Apolena svraštila čelo. „Muselo se stát něco hrozného, buď u jejích rodičů, anebo po cestě domů.“

„Nemám ponětí, co ji tak zlomilo.“ I Viktorín se zamyslel. „Já jen vím, že tento týden, myslím, že to byla středa, přišel k nám navečer její bratr Martin, o kterém si všichni mysleli, že dávno padl ve válce někde ve světě. Dobrých patnáct let o něm nikdo neslyšel, a najednou stál v našich dveřích. To víte, Johanka byla štěstím bez sebe, celou noc si povídali a on pak po ránu odešel k rodičům. To byl čtvrtek. A Johanka se nemohla dočkat neděle, aby viděla, jak jsou všichni šťastní, a tak se vypravila do Černolic už v sobotu. No a ostatní už víte.“

„Nerozumím tomu,“ zavrtěla Apolena mírně hlavou.

„Bože, vždyť za chvíli bude poledne. Musíme udělat, co je nutné, dáme se do práce a až pak zavoláme faráře, aby Johance alespoň požehnal na cestu do nebe. A zapal svíci, ať její ubohá duše vidí na cestu a neztratí se v očistci.“

„Žádnou svíci doma nemáme, jen louče na svícení,“ posteskl si Viktorín plačtivě.

„Zajdu pro nějakou domů. Ty dej ohřát vodu,“ poručila Apolena. Tušila, že soused si opravdu neví rady.

Vykročila ke dveřím, zatímco Viktorín přešel k loži. Potřeboval se podívat na svoji Johanku, potřeboval se ujistit, že to, co se děje, je opravdu pravda, a ne jenom pouhý zlý sen, ze kterého se jistě brzy probudí.

Apolena za sebou zabouchla dveře, ale když už se chystala pospíšit malou zahradou ke svému domu, zarazila se. Cestu jí zastoupili tři muži a netvářili se vůbec přívětivě. Navíc na příjezdové cestě zahlédla dva žoldnéře a hned ji napadlo, že to nevěstí nic dobrého.

„Jste Johana Pinkasová rozená Váňová?“ vyjel na ni obtloustlý cizí muž s oroseným čelem a Apolena si v té chvíli uvědomila, že je krásný slunečný den a není divu, že je mu v tom tmavém kabátci horko.

Přesto údivem nadzvedla obočí, ale než stačila cokoliv říct, poznala muže v pozadí. Byl to místní rychtář, kterého znal ve Všenorech každý. Posledního z příchozích, mladíka s hezkým obličejem, zvídavýma očima a dlouhými vlasy spletenými do copu viděla poprvé, vůbec nikoho jí ani nepřipomínal.

„Ne.“ Zmohla se strohou odpověď a na pouhé zavrtění hlavou, protože byla zmatená, netušila, co zde muži pohledávají, kde se tady vzali a proč hledají nebohou Johanku.

„Ta žena je Apolena Bednářová, sousedka Pinkasových, dobře ji znám,“ promluvil rychtář, ale obtloustlý zpocený muž spokojený nebyl.

„Co zde děláte? Kde je Pinkasová?“ vyptával se prudce, jenže Apolena sklonila hlavu a tiše pronesla: „Naše drahá paní Johanka dnes v noci zemřela a já jdu pro svíci, abych ji mohla zapálit u jejího smrtelného lože,“ vysvětlila pomalu a najednou se rozplakala. Jako by jí konečně došlo, co se doopravdy stalo, když musela tu strašnou skutečnost vyslovit nahlas.

Zaskočený rychtář otevřel ústa, ale nevyšlo z nich jediné slovo. Mladík v údivu naklonil hlavu k levému rameni, obočí se mu stáhlo a bylo vidět, že ničemu nerozumí.

„Uhněte a pusťte mě dovnitř!“ přikázal tlusťoch panovačně, odstrčil Apolenu a hnal se do světnice. První, co uviděl, byla postel vzadu u zdi, v ní ležící nehybná postava ženy a nad ní se sklání muž s narudlým obličejem. Ten chlap ji zabil! Byla první myšlenka, která ho napadla a už z jeho hlavy nezmizela.

„Takže je to pravda? Ta žena je mrtvá?“ vykřikoval na vyjeveného Viktorína, který nebyl schopný jediného slova. Vůbec netušil, co se děje, proč na něho ten cizí chlap křičí a klade mu tak nesmyslné otázky. Vždyť on pouze chtěl vidět svoji Johanku, být ještě s ní, než ji uloží do rakve, a potřeboval vědět, že to, co se od včerejška děje, není zlý sen, ale krutá nepochopitelná skutečnost, se kterou se zatím nedokáže smířit.

„Co tady, v domě smutku, děláte?“ ptal se nepříjemného muže s nechutí a naklonil se, aby dobře viděl, protože se mu zdálo, že přišel i všenorský rychtář a s ním jakýsi mladík.

„Proč jste přišli? Rychtáři, kdo vám řekl, že moje Johanka dnes v noci zamřela? Přece se to nemohlo tak rychle rozkřiknout, a co vás vede k tak nečekané návštěvě?“

Rychtář nestačil otevřít ústa a slova se hned ujal razantní tlusťoch.

„A vidím, že jsme přišli včas, ještě než stačíš zahladit stopy svého podlého zločinu. Já jsem městský soudní vyšetřovatel z hlavního města a mým úkolem je vyšetřit vraždu staré domkářky Vaňkové z Černolic,“ spustil prudce a vůbec ho nezajímalo, že se Viktorín zapotácel a nečekaná zpráva ho posadila na židli.

„Co jste to řekl? Mluvíte o Johančině matce?“

„O kom jiném? Vždyť to dobře víte, vaše manželka byla včera v Černolicích. Musíte o tom vědět. Viděli ji dva sousedé, jak vyběhla z domu a utíkala pryč, aby ji nikdo na místě nepřistihl. Byl jste tam taky? Jistě byl! Sama by tak vlastní matku nepověsila! Na to by neměla dost síly.“

„Proboha, rychtáři?!“ vykřikl Viktorín. „Co to ten muž říká? Z čeho nás to obviňuje? Johančinu matku někdo oběsil? A co tchán Alois? Kde je? A Martin?“

„Pana Aloise Váňu jsme zatím nenašli. O žádném Martinovi nic nevíme,“ pohodil rychtář zamyšleně rameny.

„To přece může být ten cizinec, kterého tam sousedé zahlédli přicházet ve čtvrtek po poledni,“ promluvil konečně mladík. „Vždyť víte, říkali, že byl velmi zanedbaný, vypadal jako tulák a napadal na jednu nohu,“ doplnil ještě nesměle, protože soudní vyšetřovatel se na něho zahleděl varovným pohledem.

„Toho do případu nepleťte. Jistě si jen vyžebral kus chleba a šel dál. My přece dobře víme, co se asi stalo, a dnešní nález nám to dosvědčuje.“ Obrátil se na Viktorína. „To vy jste vrah! Nejprve jste zabil tchyni a teď i vlastní ženu!“

„A vy jste se, pane, musel zbláznit,“ zabreptal Viktorín.

„Proč bych to, proboha svatého, dělal? Moje Johanka byla ta nejhodnější žena pod sluncem a já jsem ji miloval, nikdy bych jí neublížil. A její matka?“ Viktorín se odmlčel, na chvíli se zamyslel. „Pravda, v posledních letech se hodně změnila, myslím, že byla hodně zklamaná vším, co se jim přihodilo, zahořkla na celý svět. Z laskavé matky se stala zatrpklá stárnoucí žena.“

„Už nemluv,“ zasyčel Viktorínovi do ucha rychtář, ale bylo pozdě.

„A je to tady!“ zajásal soudní vyšetřovatel Klepl.

„Takže důvod ji sprovodit ze světa jste jistě měl, musela vás hodně zlobit a provokovat svým chováním. A navíc, je tady majetek, který by zdědila dcera. Prodali byste jejich domek a jistě se měli lépe.“

„Co to povídáte?!“ tentokrát se neudržel rychtář.

„Vždyť domek Váňových je stará zanedbaná chatrč. Tu by ani nikdo nechtěl. A byli už staří a chudí. Ty by pro peníze nebo dědictví nikdo zabít nemohl.“

„Nemluvte mi do vyšetřování, rychtáři,“ utrhl se Klepl. „Copak to není jasné? Máme před sebou vraha a přistihli jsme ho nad jeho další obětí. Může si říkat, co chce. Vždyť tu ženu očividně otrávil.“

„Já jsem jí nic neudělal!“ vykřikl Viktorín. „Otrávila se sama, musíte mi věřit. Vrátila se z Černolic a teď už i chápu, proč byla tak zoufalá. Asi tam našla mrtvou matku a nedokázala se s tím smířit.“ Ztichl. „Jen nechápu, proč si za to dávala vinu,“ zavrtěl hlavou. „Víte, ona…“

„Mlč, Viktoríne,“ okřikl tentokrát nešťastníka rychtář nahlas, protože tušil, že vším, co vypustí z úst, si může jen přitížit.

„Rychtáři, já mám své zkušenosti s vrahy a zloději,“ měl jasno Klepl. „Dělám svoji práci už dlouhé roky a vím, jak obvinění dokážou lhát, jen aby si zachránili kůži. Vy sice znáte lidi ze Všenor, ale já vím, jak krutí a vypočítaví dokážou vrazi být. Já mám svého podezřelého a ve vaší přítomnosti ho nechám odvést do vazby. Žoldnéři jen čekají na můj pokyn, protože jsem tušil, že vrahem nemůže být nikdo jiný než ten, kdo touží zbohatnout. Vždy je u takových vražd první podezřelý někdo z rodiny a většinou se nemýlím,“ tvářil se vyšetřovatel Klepl vítězoslavně, protože on si žádný omyl nepřipustil.

„Možná, pane, bychom se mohli soustředit na toho tuláka, kterého v Černolicích zahlédli,“ zapochyboval mladík.

„Ty si dávej pozor, abys všechno podrobně zapsal!“ rozkřikl se na mladého písaře Borka od soudu ze Zbraslavi vyšetřovatel Klepl. A zavolej ty dva žoldnéře, co čekají v zahradě. Musíme podezřelého dát do vazby, aby nám neupláchl.“

„Nic jsem neudělal, mýlíte se!“ bránil se Viktorín. Bylo na něm vidět, že nedokáže uvěřit tomu, co se kolem něho děje, a že je to najednou on, koho podezřívají z vraždy vlastní manželky.

„Soused ale opravdu nic neudělal, on by Johance neublížil,“ ozvalo se ode dveří. Právě se vrátila Apolena se svící a s nepochopením vyslechla poslední hovor.

„Mlč, ženská, copak ty víš, jak se zločinci dokážou přetvařovat? Kolik jsi takových potkala?“ Zpocenému vyšetřovateli Kleplovi docházela trpělivost, zato mladík s cůpkem se na Apolenu podíval s pochopením, mírně kývl, a hned jak se Klepl otočil k přivolaným žoldnéřům, tiše jí zašeptal: „Paní, já za vámi ještě zajdu, musíme si promluvit, taky se mi to nelíbí, nevěřím, že ji zabil manžel.“

„Zatkněte ho a odvezte do zbraslavského vězení,“ překřičel tichý Borkův hlas sebejistý příkaz vyšetřovatele. „Tam si počká na soud. A když se nepřizná dobrovolně, on si s ním pražský kat už poradí. Na skřipci se přizná každý, i ten nejtvrdší provinilec.“

Borek se na vyšetřovatele, kterému byl narychlo přidělený jako písař, zamračil. Bezcitný přístup při vyšetřování se mu vůbec nelíbil.

„Sousedko!“ vykřikl zoufalý Viktorín, když mu dva žoldnéři přehodili zezadu kolem krku provaz a jedním z konců mu svázali ruce za zády. „Vy víte, že jsem nevinný, prosím, postarejte se o Johanku.“

„Slibuji, sousede, tady dám všechno do pořádku, a tebe ochraňuj Bůh.“

Kapitola 3 

V domku u Pinkasů bylo najednou nezvyklé ticho. Apolena povzdechla. Nejradši by se nejprve posadila, jak se jí třásla kolena, ale věděla, že musí udělat všechno, co dokáže. Nejprve pro nebohou Johanku a pak snad i pro Viktorína. Bude vůbec někoho zajímat, že on by něco takového nikdy neudělal? Bude mě někdo poslouchat? A co se stalo v Černolicích? Kdo zabil Váňovu Bětku? Kdo ji oběsil? A kde je Alois? Kam se ztratil? A kdo byl ten tulák, který k nim ve čtvrtek před polednem přišel? Opravdu to byl Johanin bratr, který údajně zahynul ve válce? Jistě byl, jinak by den předtím nepřišel ke své sestře. Johanka mi o tom nestačila nic říct, škoda, teď by bylo ve všem jistě více jasno. Ale souvisí smrt Johančiny matky s návratem syna? A kde tedy je? A proč se na to ten odulý upocený vyšetřovatel neptá? Proč nehledá pravdu? Vždyť sousedé ve vesnicích jsou všímaví a jistě toho hodně vědí. Apolena znova povzdechla, pak se pustila do práce. Než přijde farář a tělo si odveze hrobník do márnice, musí být Johanka čistá a připravená k uložení do rakve. Nikdo nesmí vědět, že se sama zabila, nikdo nesmí zatím vědět, že Viktorín je podezřelý z její smrti.

Než ale Apolena dokončila svoji práci, zpráva o náhlé smrti mladé paní Pinkasové a její matky Alžběty Váňové se roznesla po Všenorech i Černolicích. Vesnice byly od sebe vzdálené pouhé necelé dva kilometry, a tak nebylo divu, že když v podvečer přišel farář, už ho doprovázel zvědavý dav čumilů a sousedů, kteří potřebovali vědět, co se stalo.