Jo Thomas 

Vůně španělských třešní 

Originální název: Sunset over the Cherry Orchard 

Vydáno u HEADLINE PUBLISHING GROUP, London 2018 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2018 Jo Thomas 

Translation © Blanka Šustrová, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0129-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0130-2 (mobi)

Pro mou dceru Mali. 

Tvá cesta teprve začíná… 

Tak si ji užij! 

Navždy tě budu milovat.

Posílám pusu.

Ahoj všichni, 

pojďte dál. Jmenuji se Jo Thomas. Pokud jste četli mé další knížky, víte, že vás čeká příběh o jídle a lásce s kapkou slunce, kusem legrace a s postavami, do kterých se, doufám, zamilujete. Pokud jste v mém světě noví, tak vás tu vítám. Doufám, že zůstanete!

Jednou jsem navštívila svou oblíbenou restauraci v Puglii v jižní Itálii – tam, kde jsem napsala svou druhou knihu Ve stínu olivovníku. Majitel restaurace po jídle přinesl láhev limoncella, úžasného italského citronového likéru, a skleničky pro všechny. Když si přitáhnul židli, zeptal se, jaké knížky píšu. Nemluvil anglicky a já italsky také moc neuměla, ale vysvětlila jsem, že moje knížky jsou o jídle a lásce, protože jsem vždycky cítila, že jsou tyhle dvě věci vzájemně propojené. On mi pověděl, že pro něj je život hlavně o jídle, které s rodinou pěstují na poli a které pak v kuchyni uvaří a podávají. Ukázal na olivový háj, který nás obklopoval, a mávnul k fornu v kuchyni, kde oranžově zářilo hořící dřevo a kouř vesele bafal z komína, a pak plácnul dlaní na vydrhnutý dřevěný stůl, la tavola.

„Pro ty, které milujeme,“ řekl mi a položil si ruku na srdce.

A tohle je přesně takový typ knihy, který ráda píšu: o jídle, které si sami vypěstujeme, uvaříme a dáme na stůl pro ty, jež milujeme. Tak si přisuňte židli k mému stolu.

Tentokrát jsme ve Španělsku. Během rešerší pro tuto knihu jsem si Španělsko zamilovala. Na jaře jsem tam vyrazila se dvěma dalšími spisovatelkami – Katie Fforde a AJ Pearce. Když jsme tam byly druhý nebo třetí den, najednou začalo všechno kolem nás překypovat životem, barvami a zvuky, jaké si představíme, když se řekne španělská fiesta. Celý týden, co jsme tam byly, měla obloha nádhernou kobaltově modrou barvu. Vinná réva na kopcích všude kolem nás najednou ožila. Na pahýlech, o kterých jsme si po příjezdu myslely, že jsou uschlé, se najednou začaly rozmotávat listy. Spousta zpěvných ptáků ve stromech a křoviscích se začala hlasitě dvořit; mávali křídly, flirtovali a hádali se. Vistárie plazící se přes terasu vykvetla a včely létaly z jednoho květu na druhý hlučně jako bombardéry. Kolem klikaté cesty, která vedla k naší vile, rozkvétaly divoké květiny v zářivých odstínech rudé, fialové a žluté. Ve vzduchu visela krásná vůně zlatého deště pokrývajícího stráň, na které jsme stály. Krajina kolem vypadala jako šaty tanečnice flamenca. Byla výrazná a tak krásná, že to člověku vyrazilo dech. Prostě perfektní místo pro můj román! Doufám, že si užijete výlet k mému španělskému stolu uprostřed úžasných třešňových sadů.

Con amor 

Jo 

Poděkování 

Nejprve bych chtěla poděkovat Katie Fforde a Caroline Sandersonové za to, že se mnou sdílely svou lásku k flamencu. A děkuji, že jste mě seznámily se svou úžasnou učitelkou flamenca Vicki Cliffordovou. Ve Stroudu jsme prožily s flamencem nádherný a inspirativní večer. Děkuji Vicki, že jsem se mohla hned následující den přidat na lekci. Moc se mi to líbilo, i když jsem si dupla na vlastní palec! Jakékoliv nesrovnalosti týkající se flamenca se do knihy dostaly mou vinou. Nicméně pokud chcete vyzkoušet úžasné cvičení, při němž nezáleží na tom, kolik vám je nebo jak vypadáte, zvažte lekci flamenca. Budete se cítit skvěle!

Tuto knihu bych nikdy nenapsala bez experta na třešně.

Děkuji vám, Emily Livesey, vedoucí ovocné sekce z Lowe Hope Cherries v Heresfordu, že jste mi odpověděla na všechny moje otázky a že jste si se mnou lámala hlavu. Znovu upozorňuji, že zodpovídám za veškeré nepřesnosti ohledně pěstování třešní nacházející se v této knize. Nicméně doufám, že si i přes to v třešňové sezóně půjdete koupit nádherné, tmavé, šťavnaté třešně!

Děkuji James Villa Holidays za krásnou vilu v Cómpetě v Andalusii. Byl tam úžasný klid. V Casa Nobleza ze mě slova jen padala! Výhledy byly perfektní a bazén byl jako rajská zahrada. Nedokážu si představit lepší místo, kde bych mohla nasát atmosféru a najít inspiraci pro španělské městečko z Vůně španělských třešní.

A vám děkuji taky, můj úžasný kadeřníku Xane z Xanova kadeřnictví, za povídání o koních a za inspiraci k vytvoření krásného hřebce v této knize. Jo a taky za můj růžový pramínek! Zbožňuji ho!

A konečně děkuji také své milé redaktorce Christině Demosthenous. Díky, že jsi se mnou pokračovala v mé cestě. Hodně štěstí a lásky na tvé vlastní! Ta nejodvážnější rozhodnutí jsou často ta nejlepší!

Jo 

Prolog 

„Ještě to zkontrolujeme.“ Přečtu objednávku zákazníkovi oblečenému v květovaných kraťasech, se slamákem na hlavě a se sportovními slunečními brýlemi přes půl obličeje… v polovině února. Na letišti je rušno, hluk a šumí to tu nadšením, i když ohromná tónovaná okna bičují provazce deště. Kloužou po nich dolů jako obrovitánské slzy a skoro zakrývají velká bílá letadla, která venku popojíždějí sem a tam. Ale uvnitř uspěchaného terminálu si nikdo s počasím starosti nedělá. Všichni už jsou natěšení jako poslední den školy a chystají se odfrčet za středomořským sluníčkem nebo za pořádným zimním sněhem na slunné sjezdovky, kde je čeká velké dobrodružství.

Někteří lidé zimu milují. Ale já ne, i když se jmenuju Beti Winterová a Winter znamená anglicky zima. Já mám ráda smích, který přináší léto. Naději příštích dní. Miluju, když mi sluneční paprsky dopadnou do obličeje a zahřejí mi pleť. Prohlížím si nadšené, zářící tváře dovolenkářů, kteří budou už za pár hodin ležet na plážích a chytat sluníčko, jež je nabije energií. A pak si povzdechnu. Povzdechem, který jde až z hloubi duše. Z takové hloubky, v jaké by člověk ani netušil, že nějaký povzdech ještě může být.

„Takže je to trojitý cheeseburger se slaninou a extra sýrem, ale bez cibulky a okurky?“

„A s extra slaninou. Bez salátu. Kdo by si dával do burgeru salát?“ ptá se mladík těsně před třicítkou a šátrá v ledvince pod povislým pivním pupkem. „Mohla byste mi prosím podržet pivko?“ podá mi vysokou sklenici ležáku.

Mrknu na hodiny na odletové tabuli. Je teprve osm ráno. Za tu dobu, co tu pracuju, jsem zjistila, že tohle znamená „nahodit dovolenkovou náladu“. Držím mu pivo, zatímco se snaží vydolovat peníze.

„Makej, Tezi! Už můžem jít k bráně!“ zavolá jeden z mužů stojících za ním. Celá skupinka na sobě má podobné kraťasy, klobouky a brýle a všichni jsou oblečeni v tričkách s nápisem Alova obří narozeninová kalba vpředu a Alovy třicátiny na zádech. „No, tak pojď!“ volají a strkají do sebe jako rozdivočelá buldočí štěňata.

„Musím si udělat pořádnej základ, ne?“ zahaleká zpátky, konečně vyhrabe bezkontaktní kreditku a já mu vrátím pivo.

„Oslava narozenin, co?“ kývnu k tričku.

„Jo. Jezdíme každej rok za roční bonusy. Kdo jsou nejlepší obchoďáci s počítačovejma programama?“ zvýší hlas, pozvedne půllitr ke kamarádům a ti mu odpoví veselým pokřikem.

„Extra slanina, extra sýr, bez cibule, bez okurky a rozhodně bez salátu,“ odpovím s úsměvem a podám mu objednávku.

„Díky, zlato!“ Vezme si burger, nechá půllitr na nedalekém stole a lačně se pustí do jídla, zatímco ho kamarádi táhnou k odletové bráně.

„Užijte si to!“ zavolám. I když si přeju, abych to byla já, kdo letí na dovolenou, nemůžu si pomoct a při pohledu na to, jak ho postrkují, se usměju. Můžu si jenom představovat horké slunce, které je přivítá, až přistanou, modrou oblohu bez mráčku, třpytivé moře a měkký písek…

„Dvakrát dětské menu se stejnými hračkami, prosím,“ vrátí mé myšlenky do přítomnosti vystresovaná maminka. Na nohou jí visí dvě malé děti jako pentličky na májce a ona se je i hromadu tašek kolem sebe snaží udržet pohromadě jako klubko koček.

Rychle vyřídím její objednávku a podám jí tác. „Přidám tam pár hraček navíc, kdybyste už náhodou některé měli z dřívějška,“ povídám a ignoruju zlé pohledy, které na mě vrhá Stacey, moje vedoucí, jež je sice o trochu mladší než já, ale na klopě má o hvězdičku víc, což značí její odsloužené roky.

„Ke každému jídlu jenom jednu hračku,“ zasyčí na mě. „Bez výjimky.“

„Samozřejmě, Stacey,“ kývnu s úsměvem, ale stejně tam ty extra hračky nacpu a doufám, že si žena na cestě aspoň na chviličku oddechne. Cestování s dětmi je vyčerpávající. Ne že bych snad měla zkušenosti z první ruky. Děti nemám a ve dvaatřiceti už pochybuju, že nějaké mít budu. Ale už tři roky, od té doby, co jsem tu začala pracovat, pozoruju, jak se tu shlukují rodiny vystresované ze začátku dovolené. Tuhle práci jsem vzala, jen abych něco dělala, než se naskytne něco vhodnějšího. Ale zdá se, že takhle to mám v životě pořád.

Nad hlavami se nám v plné síle rozburácí dunění a vznese se další letadlo. Odletový řád znám skoro zpaměti. Podívám se na hodiny a spočítám, kolik minut mi zbývá do přestávky.

„Klasický hamburger, hranolky a vodu,“ objedná si elegantně oblečený byznysmen, položí na zem kufřík, vyndá z uší sluchátka a sáhne si do vnitřní kapsy saka pro peněženku.

„Užijte si cestu,“ popřeju mu a podám papírový sáček.

„Díky,“ oplatí mi úsměv. „Vynasnažím se.“ Vrátí si sluchátka do uší a otočí se k odchodu. Dívám se za ním, jak odchází, a znovu si hluboce povzdechnu. Tak moc odtud toužím utéct za teplem a sluníčkem.

„Nemusíš se s každým vybavovat,“ řekne Stacey. „Jsme fast food, ne nějakej bar ve španělským Benidormu. Nemusíme se ujišťovat, že se má každej fantasticky, to není naše práce.“

Upřímně, radši bych pracovala v baru v Benidormu, pomyslím si, zatímco Stacey studuje psací podložku se svorkou. „Jo a na pauzu můžeš jít…,“ podívá se na hodinky, „teď.“

Strhnu ze sebe čepičku, zástěru a jmenovku, popadnu kabelku a vydám se dveřmi z kuchyně do přeplněné letištní haly. Všichni kolem mě jsou obtěžkáni velkými taškami nebo za sebou táhnou kufry na kolečkách. Jsou oblečeni do zářivých barev, mají třpytivé žabky a slaměné klobouky a vzhlížejí k odletovým tabulím, celí nedočkaví odletět. Když je oznámeno otevření další brány, zazní veselý povyk. Všichni se jako včelí roj hlučně vydají stejným směrem.

Vypadá to, že tyhle jarní prázdniny někam jedou úplně všichni. Všichni kromě mě. Až mi skončí směna, vrátím se do bytu a cizích krajů si užiju maximálně tak podle toho, jakou donášku si objednám k večeři. Asi tu samou, co většinu večerů poslední dobou. Ale vždycky to tak nebylo. Prohlížím si šťastné a natěšené tvářičky všude kolem. S Willem jsme kdysi taky takoví byli. Jen už si nevzpomínám, kdy se to změnilo. Kdy si mě přestal všímat.

Seběhnu po schodech dolů k obchodům a zajdu do nejbližší trafiky pro zvýhodněný oběd – sendvič, sáček gumídků a tyčinku. Nemůžu si pomoct a chvíli se potloukám kolem polic s časopisy, jejichž lesklé titulní strany se mi snaží prodat různé příběhy nadějí a snů. Dala bych všechno za to, aby se můj život teď změnil. Za něco, co mi zase vlije do žil tak potřebné nadšení. Oči mi automaticky sjedou ke svatebním magazínům. Ale už je všechny mám. Mám zásnubní prstýnek, i když je to jen babiččin tenounký snubní, tlustou složku plnou plánů a taky závoj. Ale chybí mi to podstatné. Datum.

Nechám pohled zabloudit na horní poličku. Mám zkusit být trochu víc sexy jako ta kočka na obálce? Tohle bych měla udělat? Na chvilku zapřemýšlím, jestli bych tu pózu zvládla okopírovat. Ne, už jsem si koupila dost nového spodního prádla, řeknu si a pomyslím na účet za kreditku. Kouknu na časopisy o rodičovství. Ale vím, že na tohle určitě nejsme připraveni. Popravdě si ani nejsem jistá, jestli na to někdy dojde, zvlášť proto, že každý v podstatě žijeme jiným životem. Ani si nepamatuju, kdy si ke mně Will naposledy lehnul do postele předtím, než jsem usnula – už se skoro ani nemazlíme.

Jak si tak prohlížím police, zaujme mě obrázek modré oblohy, chomáčků bílých oblak a karamelově zabarvených kamenných domů, které se táhnou horským úbočím k fantastické pláži a moři za ní. Časopis o životě v cizině prodávající sen o slunečném zahraničí. Vytáhnu ho, zrovna když mi nad hlavou zaburácí další letadlo.

„Tady nejste v knihovně, vážená. Teď už si to budete muset koupit,“ zavolá na mě prodavač.

„Prosím?“

„Není nic horšího, než si koupit úplně nový časopis, který už někdo v trafice přečetl,“ odpoví kysele a popostrčí si na nose brýle. A kdyby se nechoval tak povýšeně, tak bych s ním asi i souhlasila!

V děsu se podívám na cenovku. Ale ani ta mě neodradí. Samotný pohled na fotku mi zvedne náladu, což potřebuju.

Zaplatím za časopis a ochranitelsky si jej přitisknu k hrudi spolu se sáčkem gumových bonbonů s vinnou příchutí, sendvičem a tyčinkou ve slevě a vydám se do čekárny. Mám v plánu se tam pěkně usadit a vychutnat si každou stránku toho časopisu s představou, že jsem to opravdu já, kdo se chystá nastoupit do letadla a odletět někam pryč. Odložím svou čepičku, zástěru a jmenovku vedle sebe a rozbalím sendvič s vajíčkem a řeřichou. Rýpnu do něj, abych se ubezpečila, že je čerstvý, a otevřu časopis, připravená ztratit se na dvacet minut v jeho stránkách. Můj smutný povzdech se změní ve spokojený. Kousnu do sendviče a zabořím se do křesílka.

Jsem teprve na třetí stránce, když uslyším hlas, který bych rozeznala kdekoliv, jak řičí smíchy. Pronikavý hlas, který ostře rozsekne šum nadšených cestovatelů, jichž je plné letiště. Celá ztuhnu a naskočí mi husí kůže, křečovitě stisknu časopis, pokradmu koukám přes jeho okraj a vidím známou postavu, jak uprostřed skupinky žen prochází letištní halou. Všechny vypadají kolem třicítky, na pažích jim visí obrovské kabelky a na hlavách mají drahé kulichy z umělé kožešiny, které jsem viděla v duty free obchodech na letišti. Mé největší obavy se potvrdily. Je to má sestřenice Olivia s kamarádkami. A jdou směrem ke mně. Srdce mi spadne do kalhot.

Rozhlížím se, kudy by se dalo rychle a snadno utéct.

Na záchody by to sprintem šlo. Už vstávám a začínám sbírat sendvič, časopis a zástěru. Ale jakmile se do toho pustím, zahlédne mě. Do háje! Měla jsem zůstat schovaná za časopisem. Blbý nápad. Ale teď už je pozdě. Už se neschovám.

„Bet? Jsi to ty?“ zahuláká na mě, jako kdyby mluvila do megafonu.

Olivia a její otec, můj strýc Paul, trvají na tom, že mi budou říkat Bet, i když jim znovu a znovu vysvětluju, že bych byla radši, kdyby mě oslovovali Beti. Strýc Paul a můj táta mají složitý vztah. Táhne se to už roky – strýc nikdy neodpustil mojí mámě, že si místo něj vybrala tátu, a využívá každé příležitosti, která se mu naskytne, aby jim to dal sežrat; což zahrnuje i to, že mě shazuje, kdykoliv může.

Buší mi srdce a mám sucho v puse. Postavím se a časopis držím u sebe, abych zakryla zástěru a čepičku. Oliviiny kamarádky na mě zírají, jako by čekaly, že řeknu něco zajímavého nebo vtipného.

„Svět je malý,“ řekne Olivia, nakloní se ke mně a nešikovně mě políbí na obě tváře. Ty její jsou kostnaté a ostré, ty moje baculaté. „To je moje sestřenice Elizabeth, ale říkáme jí Bet,“ poví kamarádkám.

„Ahoj!“ kývnu na skupinku žen a pak tam stojíme a trapně na sebe hledíme. Zoufale doufám, že se Olivia nezeptá, co tady dělám.

„Co tady děláš?“ zeptá se s tou známou popichující jiskrou v oku a pohodí vlasy přes rameno.

„Vyrážíte… někam na dovču?“ zeptám se ve stejnou chvíli. Směšná otázka. Jsme v odletové hale na letišti. Samozřejmě, že jedou na dovču. Všichni jedou na dovču. Proto to tu hučí nadšením.

„Na Island! Do Reykjavíku!“ Nepotřebuje připomínat, kdy na sebe upozornit. Vždycky to tak bylo. Vyrostly jsme spolu, dávaly nás dohromady na každé rodinné oslavě a dovolené. Ale každá jsme úplně jiná. Olivia byla vždycky jedna z těch oblíbených holek, zatímco já… no, já ne. Vlastně jsem nikdy nezapadla.

Září mezi kamarádkami, které vypadají jedna jako druhá. Dlouhé vyžehlené vlasy, límce olemované umělou kožešinou, tlustá vrstva make-upu a rty namalované rtěnkou tělové barvy a obtažené tužkou. Aspoň podle těch různě barevných bambulí na čepicích je lze rozeznat.

„Georgia má víkendovou rozlučku se svobodou,“ povídá Olivia. Žena v černé čepici s růžovou bambulí se v hloučku začne naparovat, jako by byla drahokam uhnízděný na loži z měkkého peří v pastelových barvách.

„Ach tak, večírek,“ říkám. No jistě. Na facebooku celé týdny nemluvily o ničem jiném – už od té poslední oslavy těhotenství jedné z nich na hradě ve Skotsku.

„Rozlučka na celý víkend! Obyčejný večírek už dneska nikdo nedělá,“ opraví mě Olivia s potěšením.

S námahou se přinutím k úsměvu, „No, tak si to užijte. A gratuluju!“ dodám a doufám, že se mi podaří odejít s aspoň nějakým zbytkem důstojnosti.

„Cože? Tohle je Bet? Jako ta tvoje sestřenice, co už byla třikrát zasnoubená?“ zeptá se žena ve světle hnědé čepici, která jí ladí k make-upu, a se světle modrou bambulí. Ukazuje na mě gelovým nehtem a prohlíží si mě odshora dolů. Ostatní se přidají. Najednou mi hoří tváře a přeju si, abych mohla k uhašení toho ohně použít časopis jako vějíř.

„Ha, přesně ta!“ snažím se vtipkovat, ale uvnitř umírám, fakticky umírám. Tak to není! Chci to vysvětlit, ale nenacházím slova.

„Tolik jsme o tobě slyšely,“ povídá stříbrná bambule a já zaslechnu jedno dvě zahihňání. Najednou jsem zpátky ve škole na hřišti, kde si mě sestřenice a její čarodějnice dobírají. Zhluboka se nadechnu. Nedám se.

„Vážně? Jen to dobré, doufám,“ vtipkuju.

„Bet, jak je to s tím tajemným Willem? Už máte datum? Jak dlouho už jste spolu?“ Olivia si olizuje rty jako kočka, která si hraje s myší.

„No, vlastně to je už asi pět let,“ řeknu tak nenuceně, jak to dokážu.

„Pět let!“ zopakuje stádo jednohlasně.

„A není ani tajemný. Vlastně jsi ho potkala, Olivie,“ pokračuju pevně.

„Zasnoubená! Pět let! A nemáte datum?“ ptá se nastávající nevěsta.

„No, ne.“ Začínám trošku ztrácet kuráž a zoufale si přeju, aby už ohlásili ten let do Reykjavíku. „Datum ještě úplně nemáme. Zatím,“ polknu. „Ještě to řešíme. Však víte, jak to může být vyčerpávající!“ narovnám se a zkouším udělat dobrý dojem na budoucí nevěstu, která souhlasně pokyvuje hlavou, jako bych najednou byla spřízněná duše.

„Bet, ta vždycky plánuje. Má celé šanony plné nápadů. A díky třem zásnubním večírkům už to má skvěle nacvičené!“ Všechny se zasmějí. „Zná všechny květináře a svatební dodavatele v okolí,“ pokračuje Olivia. „Táta si dělával legraci, že by měla mít vlastní parkovací místo na těch svatebních veletrzích – pamatuješ, Bet?“ znova se zasměje, ale tentokrát ve mně začne trochu bublat vztek.

To je problém života v malém městě: všichni vědí, co se u vás děje, a nikdo na to nezapomene. Ano, už jsem byla zasnoubená. Ale s Willem je to jiné. Okamžitě mezi námi přeskočila jiskra, vídali jsme se, kdykoliv to šlo, i přestože bydlel v Bristolu a já pořád doma v západním Walesu. Tehdy jsme se jeden druhého nemohli nabažit. Tak nějak nepřímo mě požádal o ruku a řekli jsme si, že do toho praštíme, i když mi všichni tvrdili, že je to moc brzy. Bylo to nespoutané, vzrušující a impulzivní. Přesně to, co jsem potřebovala po tom, co mi zemřela babička, po všem tom smutku. Nedlouho nato jsem se přestěhovala za Willem do Bristolu a už jsem tu zůstala.

Poprvé jsem byla zasnoubená teprve v šestnácti letech se svým prvním přítelem Rhysem. Zasnoubili jsme se na večírku poslední den školy a plánovali jsme, že se vezmeme za dva roky, až odmaturuje. Šla jsem se mrknout na radnici, kde by nás oddali, a rozhodla jsem se, že pak uspořádáme u rodičů na zahradě grilovačku. Všechno mělo být co nejlevnější. Ale následující léto si začal plánovat studium na univerzitě a já zůstala opuštěná v Swn y Mor se zlomeným srdcem a plány na svatbu schovanými ve spodní zásuvce spolu se zbytkem vzpomínek na dětství. Krátce po dvacítce jsem byla zasnoubená s Tomem.

Myslela jsem si, že je to ten pravý. Tom byl kuchař a pracoval v jednom z těch velkých hotelů u moře. Byli jsme šťastní. A myslím, že tohle Olivii vadilo nejvíc. Štěstí mi spadlo přímo do klína a Olivia tohle vždycky lidem záviděla. Tak mi ho přebrala, a když si uvědomila, že stejně není spokojená, dala mu kopačky. Snažili jsme se usmířit, ale nefungovalo to. Nedokázala bych mu odpustit. Zkusili jsme to, ale nakonec jsme zjistili, že každý chceme něco jiného. On chtěl mít restauraci v Glasgow, já snila o baru ve Španělsku, a tak jsme to ukončili.

Pak jsem potkala Willa a uvědomila jsem si, že je to přesně takový muž, jakého jsem si přála. Willa mají všichni rádi. Co by na něm člověku mohlo vadit? Je společenský, přátelský, vtipný, inteligentní a má dobrou práci. A to jsem ještě nezmínila, jak vypadá: tmavé vlasy, ve formě… má perfektně svalnaté paže. Dokonce hraje na kytaru v kapele v místní hospodě. Je jako Danny O’Donoghue z kapely The Script. OK, není sice Ir, ale v očích má stejnou jiskru. Když dorazí na party, vždycky se to tam rozjede. Poznala jsem ho jako skvělého delegáta. Každý se díky němu cítil výjimečný. A když se na mě podíval, připadala jsem si jako jediná ženská na světě.

„Takže pořád nemáte datum?“ přeruší Olivia moje myšlenky a v očích se jí zlomyslně blýskne.

„No, měli jsme toho hodně,“ rychle zalžu. Neměli jsme vůbec nic. Museli jsme jenom vstávat, chodit do práce a z práce, jíst a spát. I když jsme se zasnoubili po šesti týdnech, nějak jsme nedořešili datum svatby.

Willova máma ležela v nemocnici se zápalem plic, a tak jsme ji šli hned první den navštívit. Byl to poměrně riskantní krok. Ten večer, po tom, co jsme snědli sýrové těstoviny z mikrovlnky a chvilku jsme se pomazlili na gauči, se mě Will zeptal, jestli by mi nevadilo, kdyby jí řekl, že jsme se zasnoubili. Myslel si, že ji to povzbudí. Souhlasila jsem. Přišlo mi to spontánní a vzrušující. A ji to opravdu povzbudilo. Slíbil mi pořádnou žádost o ruku, až mámě bude líp, že si klekne někde na romantickém místě a já se budu moct vyřádit při plánování svatby.

Tak jsem se do toho vrhla, abych sama sebe ujistila, že se to opravdu stane. Když život zase zapadnul do starých nudných kolejí, můj plánovací šanon mi připomínal, že se mám na co těšit. Jeho máma se radovala, když slyšela, co plánuju, ale ta pořádná žádost o ruku se nikdy neuskutečnila… a nikdy jsme nestanovili ani datum svatby. Prostě jsme nenápadně zůstali ve stavu „zasnoubení“. Will si myslel, že bychom měli počkat, dokud „si to nepořešíme“, ať už to znamenalo cokoliv. A teď už jsme prostě a jednoduše zaseklí ve vyjetých kolejích. A já bych udělala cokoliv, abych nás z nich dostala ven.

Bim bam, rozezní se hlášení. Nastražím uši a doufám, že se ozve oznámení o letu do Reykjavíku, ale je to jen zpráva pro cestující. Určitě někdo u přepážky nechal pas.

„Bet, a co tu vlastně děláš?“ Olivia se s očekáváním rozhlédne kolem, bezpochyby hledá Willa. „Snad už tu nepracuješ, že ne?“ pohrdavě si odfrkne.

Nemůžu jí říct, že tady pořád pracuju. Je mi dvaatřicet, proboha! Takhle to tedy je? Živím se smažením hamburgerů a koukám, jak všichni ostatní létají za lepším? Vzhlédnu k odletové tabuli a prohlédnu si odlety. Její kamarádky mě sledují jako supi čekající na mršinu.

„Že tady pracuju? Bože, to ne…“ Čelist mi ztuhne lhaním. „Vlastně se chystám do Španělska, do Malagy,“ kývnu k tabuli. „Hm… na obhlídku.“

„Neříkej mi, že už ses k tomu konečně dokopala! Otevřeš si ten bar? Bet vždycky mluvila o tom, jak chce žít ve Španělsku a mít bar,“ povídá Olivia kamarádkám. Je to tak. Snila jsem o tom od první dovolené ve Španělsku.

„Kde je Will?“ zeptá se a rozhlíží se kolem.

„Na toaletě,“ zalžu znovu a cítím, jak mi začíná tepat v hlavě. Co to povídám? Prostě jí řekni pravdu!

„Dobře si ho schovává,“ zdvihne Olivia obočí. A kdo by mi to mohl mít za zlé po tom, co se stalo. „S Willem se seznámili ve Španělsku, byl delegátem,“ vysvětluje skupince čarodějnic, které jí visí na rtech. „Myslím, že provozovat bar by ti opravdu šlo,“ usměje se na mě a plameny zášti trochu zeslábnou.

„Myslíš?“ zeptám se a trošku snížím svou obrannou zeď.

„Bet fakticky ví, jak zorganizovat party. Tabulky, výdaje, témata… no, taky si to se třemi zásnubami už skvěle natrénovala!“ Všechny se rozchechtají a mně tváře opět vzplanou ponížením a v břiše se mi rozhoří plameny vzteku. A pak se rozezní hlášení o letu do Reykjavíku a mě zaplaví vlna úlevy, přestože si uvědomím, že moje pauza je skoro u konce a já se sotva pustila do sendviče.

„To je naše!“ jekot budoucí nevěsty mnou jenom proletí.

„Ráda jsem tě poznala, hm, Bee,“ řekne další z nich.

„Snad se to s tím barem podaří!“ přidá se třetí a všechny souhlasně přikyvují a skoro jako jedna žena se začnou přesouvat k odletové bráně.

„Opravdu letíš dneska do Španělska? Hledat bar?“ V Oliviiných očích se odráží obdiv a pořádná dávka pochyb.

„Ano, letím,“ řeknu pevně, až mě to samotnou překvapí. Vzhlédnu k tabuli a uvnitř cítím jiskřičku vzrušení. Proč bych teď neměla být na řadě já? Pamatuju si na mladou Beti, která měla sny, a najednou v sobě ucítím velké odhodlání – jako když se medvěd vzbudí ze zimního spánku.

„Dej nám vědět na facebooku, přijedeme se na tebe podívat!“ A pak už utíkají směrem ke své odletové bráně, unášeny radostí z dalšího dobrodružství, a jejich životy se posouvají dál. „Tři zasnoubení a nikdy to nedotáhla až k oltáři?“ slyším, jak se jedna ptá Olivie, a všechny se začnou hihňat.

Otevřu časopis a přímo před sebou mám seznam restaurací a barů k pronájmu v Andalusii. Jmenovka mi spadne na podlahu a zakutálí se pod kolečka kufru. Znovu se podívám na odletovou tabuli a pak zpátky na nabídku v časopise. Co kdybych prostě nasedla do letadla a pronajala si bar? Takhle to lidi dělají, ne? Schválila by mi babička, že na to použiju ty peníze, které mi nechala v porcelánové kravičce? Plánovala jsem je utratit za svatbu. Kousnu se do rtu – bez termínu svatby je to přece stejně k ničemu. Není tohle přesně to, co s Willem potřebujeme, abychom se dostali z vyjetých kolejí a abychom si připomenuli, jaký jsme bývali pár? Náš vlastní bar? Nový začátek? Do háje s novýma kalhotkama a kuřetem biryani, co jsem si chtěla dneska večer objednat. Potřebujeme dobrodružství. Potřebujeme někam odjet! A jakmile přijedeme do Španělska a usadíme se, podaří se nám dohodnout na datu svatby a zaplavíme tím celý facebook. Prostě to tak bude.

Babička by chtěla, abych udělala přesně tohle. A taky se na to vrhnu!

Nacpu si zástěru a čepičku pod paži a sleduju, jak kolečka kufru vyplivnou ven moji polámanou a ohnutou jmenovku. Poslouchám řev dalšího letadla, které právě odlétá, a ta malá jiskřička v břiše se s ním probudí k životu. Znova si prohlédnu reklamu v časopise. Jedna nabídka mě zvlášť zaujme – Motýlí bar. Je přímo v přístavu a vejde se mi do rozpočtu. Píšu Willovi esemesku, abychom se po práci potkali. Willovi to v práci jde, ale radši by jen hrál na kytaru v kapele. A kde by se mu hrálo líp než v našem vlastním baru ve Španělsku?

Shýbnu se a zvednu jmenovku. Tam, kam pojedu, mě bude každý znát. „Jdeš k Beti do baru?“ představuju si, jak se budou turisté ptát. Ano, jdu! Už žádné smažení hamburgerů! Beti Winterová konečně zvedá kotvy!

Kapitola první 

„Takže to máme jeden Trhač střev bez cibule, bez okurky a extra sýr, ano?“

„A colu light. Hodím tam bacardi nebo jak se to španělský pití jmenuje,“ řekne muž u přepážky a ukazuje mi láhev čiré tekutiny. Je mu něco přes dvacet, má na sobě slamák a květované kraťasy a jeho spálený nos má barvu vařeného humra.

„Dobře, tady to máte. Dobrou chuť. Adiós!“ podám mu papírový sáček, kterým už teď prosakuje mastnota.

„Co?“ podívá se na mě.

„To znamená španělsky na shledanou.“

„Aha, tak nashle!“ Sotva se otočí k odchodu a už se pouští do hamburgeru.

„Zametla bys?“ kývne na mě Victoria. „A pak si můžeš dát pauzu.“ Victoria je vysoká štíhlá blondýna z Claphamu. Je o deset let mladší. Tohle je burger bar jejího táty a ona tu pomáhá, zatímco se on vzpamatovává z lehkého infarktu. Minulé léto odpromovala s céčkem z mediálních studií. Já jsem zase s odřenýma ušima odmaturovala z umělecké výchovy a cestovního ruchu. Už tehdy se mi zamlouvalo žít v zahraničí.

Victoria mi říká, že zvažuje svoje možnosti. Jinými slovy se uchází o „pořádná“ místa. Když jsem se jí zeptala, jak dlouho by chtěla zůstat ve Španělsku, rozesmála se na celé kolo. „Bože, no ve třiceti už tohle opravdu nechci dělat!“

Doufá v místo v BBC nebo na Channel 4 na pozici produkční dokumentů.

Skončím se zametáním a sundám si čepičku a zástěru. Je teprve konec března, ale sluníčko už hřeje tak jak u nás doma v květnu. Jsem tu už dva týdny a práce za pultem v nylonových kalhotách uniformy je za trest. Rozepnu si košili, svleču si ji z ramen a odhalím top s tenoučkými ramínky. S úlevou vydechnu, když mě na kůži polechtá mořský vánek. Nebe je úžasně modré jako tempera, kterou jsem v dětství ráda malovala. Jak se začne oteplovat, zbytek obláčků se rozpustí a dovolenkáři sluníčka hned využijí. Máma píše esemesku, že doma leje jako z konve.

Popadnu svoji kabelku z komůrky vzadu za barem a vydám se přes areál kolem velkých palem zasazených v dřevěných sudech, které se kolébají ve větříku, až k sendvičovému bistru na druhé straně.

„Ahoj Beti, jako obvykle?“ Na Craigově tmavé, opečovávané pleti se objeví úsměv od ucha k uchu. Bílé zuby ladí s odbarvenými konečky jeho ježatých vlasů. Na sobě má bílé tričko bez rukávů a denimové kraťasy s roztřepenými nohavicemi. Obrací na grilu plátky křupavé růžové slaniny a po zápěstí mu klouže spousta barevných splétaných náramků.

„Ano, prosím.“ Craigovy moučně bílé slaninové sendviče s kořeněným kečupem jsou nepřekonatelné, a navíc ještě vylepšené šálkem pravého anglického čaje. Craig má maličký kiosek, ledničku, gril a várnici na čaj, a když ráno prodá všechny sendviče, zbytek dne stráví na pláži a smaží se na sluníčku.

„Jak se máš?“ usměje se a pak zašeptá: „Nějaké novinky?“ Soucitně nakloní hlavu na stranu a zadívá se na mě, a i když to myslí dobře, nevěřím si natolik, abych mu odpověděla. Tak jen zakroutím hlavou a hrábnu do kabelky pro peněženku.

Podá mi sendvič zabalený v papírovém ubrousku. Vezmu si ho od něj, jako by mi dával tajnou přísadu na zhojení zlomeného srdce.

„A nezapomeň si přijít pro další čaj!“ připomene mi pevně, jako to dělá každý den už celý týden od chvíle, kdy jsem začala pracovat v Busterových burgerech tady v srdci promenády přístavu. Lado del Puerto – město, jehož název by se dal přeložit jako Přístav, je známé spíše pro své letní byty v mrakodrapech, britské bary a dlouhý pás pláže než pro svůj tradiční trh a slábnoucí rybářský průmysl.

„Díky, Craigu.“ Chci mu poděkovat za všechno, nejen za čaj a sendvič, ale taky za to, že se stará. Ale můj zrádný dolní ret mě nenechá. Místo toho si vezmu snídani a sednu si do stínu slunečníku ze suchého listí na druhé straně palem, tak daleko, jak je to jen možné, od povyku dovolenkářů, kteří si léčí kocovinu a znovu si přehrávají večírky předešlé noci – někteří vypadají, že se ani nedostali do postele. Dívám se na moře a pozoruju pár vracejících se rybářských lodí. Pak nastavím tvář dopolednímu slunci, vstřebávám paprsky a doufám, že oživí mé vyčerpané oči a duši.

Rozbalím bulku se slaninou, vdechnu její vůni a nechám, ať mi pronikne do duše a připomene mi s bodnutím všechno, co jsem opustila. V Bristolu jsem aspoň měla domov, život, práci a plánování svatby. Myslela jsem, že tady se to všechno zlepší, že nás to s Willem vytrhne ze zajetých kolejí. Že budeme mít nový podnik a budoucnost, na kterou se můžeme těšit. Myslela jsem si, že konečně šplhám po žebříku života nahoru. Místo toho jsem o všechno přišla.

Usrknu čaje. Craig rád dělá pořádný čaj, černý jako bota, jak by řekl můj táta. Bože, ten je horký! Úplně vroucí. Ale aspoň mi teď odvede myšlenky od svírající se hrudi. Vypiju další doušek a ukousnu z měkké housky se slaninou. Je vtipné, jak bývá vůně mnohdy lákavější než chuť. Trochu jako život sám, řekla bych, když se myšlenky nakonec ukážou být úplně jiné než realita a pak si říkáte, proč jste se vůbec namáhali.

Myslela jsem si, že Španělsko je přesně to, co s Willem potřebujeme, abychom prolomili monotónnost života doma. Prostě znovu zažehnout jiskru v ložnici a začít se zase bavit o svatbě. Na vztazích se přece musí pracovat, ne? Říkala jsem si, že jakmile se tady usadíme a budeme spolu něco podnikat, konečně si mě všimne a bude se na mě dívat tak jako dřív. Vyzkoušela jsem všechno: sexy prádélko, výlety do supermarketu se seznamem ingrediencí na dezerty z jeho oblíbené kuchařky i nový účes – čehož teď zoufale lituju – blond melír přes moji normální myší hněď. Už mi to odrůstá a dá se to gumičkou stáhnout do culíku, díky bohu.

Willa jsem potkala ve Španělsku, když mi bylo 27 a byla jsem na dovolené… s rodiči! Máma a táta dostali malou odměnu za nákup vládních dluhopisů a říkali si, že si potřebuju chvilku odpočinout od babičky. Bydlela jsem s ní od té doby, co spadla a zlomila si kyčel. A na téhle dovolené jsem si uvědomila, že tu chci jednou žít a mít tu podnik. Už jsem se viděla, jak servíruju drinky a tapas a každý den trávím na sluníčku. Denně jsem chodila kolem jednoho prázdného baru a snila o tom, co bych s ním provedla: do jakých barev ho budu ladit, jak rozložím nábytek. Když jsem se vrátila domů, dokonce jsem se začala učit španělsky za pomoci setu čtyř CD. Říkám si, jestli to není ten důvod, proč jsem začala pracovat na letišti. Letiště bylo o krok blíž mému snu. Jednoho dne prostě stačí sednout do letadla. A ten den konečně přišel.

Willa bylo překvapivě jednoduché přesvědčit. Už měl dost práce v cestovní kanceláři, kde po telefonu prodával zájezdy a pojištění, a hned po takové šanci skočil. V práci mu dokonce nabídli šestiměsíční volno, kdyby měl zájem se vrátit. Co se nám mohlo pokazit? Myslela jsem si, že to mám všechno v kapse. V létě tu budeme provozovat vlastní podnik a v zimě se vezmeme někde na pláži v tropech. Oznámili jsme odchod z našeho tmavého, hlučného pronajatého bytu, který měl být stejně jen dočasný, ale nakonec se z něj staly ty naše vyjeté koleje, do kterých jsme zapadli.

Několik následujících týdnů jsme se točili ve víru uklízení a balení, prodírali jsme se webovými stránkami a domlouvali jsme si prohlídky barů, až jsme nabídku snížili na pár, o kterých jsme si říkali, že by to mohly být ty pravé. Trávili jsme spolu více času, společně jsme si to užívali, smáli jsme se a těšili se na budoucnost.

Dokonce jsme našli náš vysněný bar – Motýlí bar, ten, který jsem viděla v časopise. Je přímo naproti místu, kde teď sedím, a je perfektní: s výhledem na přístav a jen kousíček od pláže. Majitelé Harold a Brenda před ním teď sedí. On má na sobě havajskou košili, která se mu přes velké břicho napíná jako buben, blednoucí tetování a knír. Zamává mi a já se usměju. V deset ráno pije vychlazené pivo. Zdá se, že to tady není nic zvláštního! Brenda má oblečené květované šaty a pleť má tmavou jako piano mojí babičky. Zamávám nazpět, zatímco mi na hrudi a krku naskočí červené fleky nepříjemných rozpaků, když si uvědomím, co jim musím oznámit.

Když jsem Motýlí bar uviděla, hned jsem si ho zamilovala. Věděla jsem, že je to ten pravý. Je hned na očích, takže tam chodí spousta lidí. Je tam místo pro malou kapelu a venku jsou stolky a židle. A pronajímají úplně všechno – sklo, stojan na nalévátka, všechno! Stačí jen otevřít a rozjet to! Nahoře je dokonce malý jednopokojový byt. Byli jsme tak nadšení, že jsme se rovnou dohodli. Harold a Brenda vypadali také spokojeně; říkali, že by bar rádi předali mladému páru, který jim bude připomínat je samotné zamlada. Zvlášť jsme se jim zalíbili, když se dozvěděli, že jsem původně taky z Walesu. Říkali, že jsme dokonalí. Šli jsme oslavovat a na facebook jsme sdíleli selfíčka se šampáněm. Život se obrátil k lepšímu. Konečně budu žít svůj sen.

Tu noc byla v přístavu fiesta na oslavu Velikonoc. Všude burácely petardy, hudba hrála, pilo se, průvodem šla žesťová kapela a kolem jezdily alegorické vozy, na kterých tančili lidé ověšení šperky. Nejsem si jistá, co měla půlka z toho společného s Velikonocemi. Po příliš velkém množství vypité sangrie mě Will doprovodil do našeho pronajatého bytu, a jakmile jsem padla obličejem na polštář, vrátil se na promenádu dát si dalších pár piv s kapelou, kterou jsme potkali v nočním klubu Růžový plameňák. A pak, no… Usrknu čaj, který už vychladl. Pořád se mi při pomyšlení na to, co se stalo, zvedá žaludek. V jednu chvíli se vrátil do bytu. Sbalil si věci a odešel. Jen tak. A pak mi napsal esemesku.

Vytáhnu mobil z kabelky a podívám se, jestli mi nepřišly další zprávy, a přečtu si tu poslední.

Moc mě to mrzí, Beti. Vím, že tě nemůžu žádat o odpuštění. Myslím, že bude lepší, když si každý půjdeme svou vlastní cestou. Omlouvám se.

Vypiju další doušek čaje, ale necítím žádnou chuť. To banka mě jako první upozornila na „podezřelé pohyby“ na našem společném účtu a já si uvědomila, že skoro všechno vybral. Záloha na bar, těch pár tisíc liber, co mi odkázala babička, byla fuč.

Musela jsem mu volat asi tisíckrát. Pokaždé to spadlo do schránky. Tisíckrát jsem se mu dívala na facebook. Nic nového. Stejně jako můj profil se ten jeho zasekl na dni, kdy jsme oslavovali, že jsme našli svůj bar a že začínáme nový život ve slunném Španělsku.

Ptala jsem se, jestli o tom někdo něco neví. To Craig mi řekl o Willově nové partě. Kapela Nohy na ramena s šest stop vysokou švédskou zpěvačkou Freyou, co hraje, kde může. Podle Craiga začal Will hrát karty s partičkou Skotů. Příliš mnoho sangrie a peníze po babičce zmizely za jediný večer. Musel jít k bankomatu aspoň třikrát – kontrolovala jsem to. Pořád slyším hučení bankomatu, když jsem se neúspěšně snažila vybrat peníze. Takže tak. Will si vzal kytaru a věci, naskočil do otlučené obytné dodávky kapely a zmizel. A já zůstala tady, čekám a předkládám Haroldovi a Brendě pořád průhlednější výmluvy o tom, kam se Will poděl. Mezitím jsem si našla tuhle práci. Říkala jsem si, že touhle dobou už se vrátí. Ale jsou to dva týdny, a on pořád nikde. Asi měla Freya něco, co já ne… no, tak teď to má určitě. Mého snoubence.

Takže tohle jsem já, Beti Winterová. Cítím se jako kráva a vzdávám se facebooku jednou provždy. Můj poslední status byl: „Našla jsem svůj vysněný bar! Život už nemůže být lepší.“ Nedokážu teď napsat: „Jsem ve Španělsku – single a nemám ani vindru.“ Strýc Paul by se uchechtal k smrti. Rýpal by do táty bez slitování. Prý to je „jen z legrace“. Tátovi to ale tak nepřipadá. Nesnáší, když si ze mě jeho bratr pořád střílí. Ale já mu poskytla spoustu materiálu. Žádná z mých svateb se neuskutečnila a teď – bar ve Španělsku, který zůstal jen snem… A nejhorší na tom je, že jsem zklamala babičku. Věřila, že ty úspory v porcelánové kraví pokladničce rozumně využiju, a teď jsou pryč. Ale nejvíc mě děsí, že musím říct Haroldovi a Brendě, že nemůžu převzít jejich bar.

Vím, že budou zklamaní. Plánují, že se na důchod odstěhují zpátky do Británie. Jejich dceři by se teď každým dnem mělo narodit miminko, tak si řekli, že je načase být s rodinou. Kdyby existovala jiná možnost, jak tohle vyřešit, neváhala bych. Ale teď jsem prostě úplně v háji – po krk v průseru a netuším, jak se z toho vyhrabat, aniž bych byla všem pro smích.

Vstanu a vyhodím nedojedenou housku se slaninou do koše stojícího opodál. Přistane na odpadu ze včerejší noci. Jak ironické. Pohlédnu na Harolda a Brendu. Musím jít za nimi a vysvětlit jim situaci.

Už žádné plány na vlastní bar v záři španělského slunce. Zpátky do reality. Tenhle bláhový sen je definitivně u konce.

Kapitola druhá 

„Beti, pojď k nám!“ mává na mě Brenda nadšeně, když si to k nim namířím. Slunce nahřívá dlažbu na promenádě. Obchůdky a kavárny jsou otevřené a kolem se hemží lidé a objednávají si kávu a pivo. Vytahují židle, sedají si ke chromovaným stolečkům Motýlího baru a užívají si sluníčka. Všichni klábosí, někteří kouří a kouř se vlní vzhůru k azurové obloze.

Zpomalím a zastavím se, když si uvědomím, jak rušno začíná v baru být. Možná teď není správná chvíle na moje špatné zprávy.

„Přijdu později,“ zavolám, srdce ještě pořád trochu v krku. „Až po směně,“ ukážu na hamburger bar. Skončím ve dvě, po obědové špičce.

„Ne, to je v pohodě, chci tě představit pár lidem.“ Brendiny drobné boky proplouvají kolem stolů, zatímco si lidé berou další židle a posouvají se, aby se jich vedle sebe vešlo víc. Všechny pohledy přistanou na mně. Těžce polknu. Zrudnu a moje unavené oči začnou štípat. Teď už se nemůžu otočit.

„Ahoj!“ Kolem ramen se mi obtočí ruka a já sebou trhnu, srdce mi poskočí a na chviličku zase popadnu dech. Otočím se a vidím Craigův zářivě bílý úsměv. Tlukot srdce se vrátí do líného normálu a s ním také můj přepadlý výraz.

„Promiň, kuřátko, nechtěl jsem tě vylekat,“ usmívá se mile, „nebo aby sis myslela, že… však víš. Že jsem tvůj chlap?“

Jen mávnu rukou, že to nic nebylo, ale na vteřinu jsem si přesně tohle myslela.

„Vypadá to, že Brenda chce, aby ses seznámila s pár místními.“ Craig si mě ochranitelsky přivine k sobě a stále mě drží kolem ramen. „Ty máš ale štěstí! Škoda, že nikoho nepředstaví mně. Pokud možno někoho vysokého a opáleného, třeba jako George Michaela,“ smutně si povzdechne. „To by byla ideální partie. Svoje srdce by mi mohl dát kdykoliv,“ a začne si zpívat „Last Christmas“. Rozesměje mě a rozežene nervozitu. Za tu chvíli, co tu jsem, se z nás stali dobří přátelé. Zdá se, že tu každého zná a podle všeho i ví, co všechno se tu šustne. Pozoruje to ze své vyhlídky za pultem kiosku. Mohla jsem to mít stejně tady v Motýlím baru, ale to už se nestane a čím dřív to Haroldovi a Brendě řeknu, tím líp.

„Tak pojď,“ stiskne mi Craig rameno a jeho stříbrné a kožené šperky se zatřpytí vjarním slunci. „Vítací výbor už je tu.“ Brenda mi začne představovat lidi, zatímco se snaží zapamatovat si hromadu objednávek. „Pro tebe gin a tonik, Moiro, už se nám stejně blíží poledne.“

„Ale zatím jen blíží!“ vykřikne Craig a všichni se rozesmějí.

„Moira je spisovatelka. Učí tvůrčí psaní a španělštinu. Žije s Ericem tady naproti,“ ukáže na muže s culíkem a na činžák. „Džbán sangrie pro Dana a Lynn – provozují vyjížďky na lodích kolem přístavu,“ kývne k mladé ženě ve slunečních brýlích a klobouku, která má kolem ramen šátek, a k muži ve vytahaném tričku vybledlém od slunce. Zamávají mi.

„A pro tebe sekt, Maxine?“ zeptá se Brenda. „Maxine už roky provozuje Růžového plameňáka. Jak vidíš, vypadá, jako by Cher z oka vypadla. Ve čtvrtek, v pátek a v sobotu pořádá flamencové večery.“

Brendě už se pletou objednávky, tak za ni představování vezme Craig. „A tam je Pedro a Alexis, mají rodinnou restauraci. Patří k jedné z nejstarších rodin v přístavu,“ ukáže na dva Španěly s parádním účesem ulíznutým dozadu a ti mi připijí kávou a široce se usmějí. „A tohle je Jackie, kadeřnice z Tyneside… a Sue a Sandra, které tu na trhu prodávají sýr a med… a Dick a Bev, ti mají firmu s mraženými hotovkami…“

„Hola!“ ozve se. Muž s velkým pytlem míří k restauraci Pedra a Alexise. Vypadá, že je to rybář jdoucí přímo z lodi. Pedro ho přivolá a podívá se do pytle. Kývnou hlavou, podají si ruce a Pedro objedná další kávy a bílé víno pro rybáře.

„Takže pivo pro Moiru… ne, vodka a tonik. Nebo to byla jenom káva? Zatraceně!“ Brenda zamává notýskem a propiskou a od srdce se zasměje. „Prosím vás!“ snaží se upoutat pozornost a už mě chce všem řádně představit.

„Počkej, Brendo, musím s tebou mluvit,“ vyhrknu. Musím jí sdělit, co se stalo, než všem řekne, kdo jsem… nebo kým jsem se měla stát. Ale už je pozdě.

„Tohle je Beti,“ ohlásí. „Spolu se svým úžasným snoubencem Willem to tu budou přebírat. Takže chci, abyste na ně byli všichni milí a chovali se slušně!“ směje se na celé kolo, zatímco mě lidé zdraví anglicky i španělsky a přátelsky se usmívají. Haroldovi se lesknou oči a pyšně mě poplácá po rameni.

Pane bože, je to jako v tom filmu Srdcová sedma! Jen kdyby se to mohlo stát skutečností. Moje unavené oči mě pálí ještě víc a tváře mi úplně hoří. Musím jim to říct hned. Následuju Brendu dovnitř do chládku po vínově rudých dlaždicích až k vysokému baru.

„Můžeš mi pomoct s drinky,“ povídá. „Zvykej si, zanedlouho na to budeš sama,“ září za vyleštěným barem a blyštivými pípami.

„Vážně, Brendo,“ začnu, „musíme si promluvit.“ Pohlédnu ven na dav lidí a přemýšlím, jak začít. Zhluboka se nadechnu. „Teď na to asi není vhodná doba, ale musím ti říct, že…“

Brenda mě nechá domluvit. Když skončím, podá si jednu lehkou chromovanou židličku a sveze se na ni. Ruku si přitiskne na ústa, motýlí tetování na paži se jí třese.

Myšlenky na to, co všechno jsem mohla mít, mi v hlavě sviští neuvěřitelnou rychlostí. Představuju si, jak ráno vytahuju plechovou roletu, otevírám velké skleněné dveře a stojím v nich s café con leche v ruce, zatímco svět se probouzí. Pozorovala bych flamendry předešlé noci, jak se vrací domů, jak se staví v pondělí trh a jak rybáři přinášejí své úlovky. Pro začátek bych vymyslela jednoduché menu: zapečené tousty, kuřecí křidýlka, možná quiche – jídla, která bych zvládla uvařit v malé kuchyňce vzadu. Kolem markýzy a dveří bych rozvěsila světýlka a vlaječkové girlandy. Neexistuje nic, co by se nedalo vylepšit světelným řetězem, a dneska už jsou k dostání různé druhy – kytičky, hvězdičky a mé oblíbené čili papričky. Dokonce jsem si přivezla jedny svoje z domova. Světýlka byla první věc, kterou jsem to tu chtěla vyzdobit, až se nastěhujeme. Taky jsem si přivezla svůj svatební šanon, jelikož jsem si, já hloupá, myslela, že si naplánujeme obřad po skončení letní sezony. Když si uvědomím, jak jsem doopravdy skončila, sevře se mi hruď.

„Jsi v pořádku, holka?“ slyším Brendu, ale nevidím ji.

Všechno se rozmazalo. Bolí mě na hrudi a vím, že je to z toho, jak moje srdce konečně všechno vstřebalo, když jsem to vyslovila nahlas. Všechno, o čem jsem snila, už bylo na dosah, ale přes noc to zmizelo. Doslova.

„Dones vodu, Harolde. A třešňový likér. Sedni si, moje milá. Asi je to tím šokem. Já to znám, taky jsem jich pár za život prodělala. Třeba naše dcera Mandy. Víš, myslela jsem si, že nemůžu mít děti, a najednou… puf! Takové věci se stávají, když je nejmíň čekáš.“

„Tady máš,“ položí přede mě Harold dvě skleničky. Napiju se vody a usrknu likéru. Je sladký, krémový a studený, chutná po třešních a anýzu. Chutná divně, ale vlastně tak zvláštně dobře a zdá se, že má na moje splašené srdce dobrý vliv.

„Je tady z kopců, na kterých pěstují třešně,“ povídá Brenda. „Velká podpultovka! Nosí mi to jeden obchoďák, prý je to vzácnost. Vyrábí se to ze zvláštního typu třešní, které se nechávají na stromě poté, co skončí sklizeň. Prý jsou to třešně, které kradou špačkům. Každý rok dostanu láhev.“

Myslím na to, jak dlouho tu jsou, a z celého srdce si přeju, aby nám to bylo bývalo s Willem vyšlo.

Voda a likér splnily úkol. Loučím se s Haroldem a Brendou a vysvětluju, že se zítra musím vystěhovat z našeho prázdninového bytu a odletět ze Španělska. Cítím, jak se moje roztříštěné srdce drolí na prášek.

„Moc mě mrzí, že to neklaplo,“ povídá Brenda. „Byla jsem si jistá, že je to osud, protože jsi taky Velšanka. Jsi úplně jako naše dcera, že, Harolde?“

„Jo,“ souhlasí a zase se mu hrnou slzy do očí, „úplně jako ona.“

„Skvělá holka, ale se strašným vkusem na chlapy!“ uchechtne se Brenda.

Takže tohle je na mně taky strašné? Vkus na chlapy? Asi ano. Už jsem se spálila třikrát. Pokaždé jsem si myslela, že jsem našla „toho pravého“, a pokaždé mi zlomil srdce. Harold mě zmáčkne v medvědím objetí, které mi připomene objetí od táty, a Brenda mi dopřeje jeho kostnatou verzi.

„Hodně štěstí, holka. Na, vem si tuhle láhev. Mám ještě jednu.“ Posune ke mně likér. Začnu se bránit, ale ona o tom nechce nic slyšet. Vezmu si ho, dojatá její laskavostí.

Teď už nemůžu dělat nic jiného, než spolknout knedlík v krku a vyrazit zpátky do práce. Zítra se budu muset vrátit domů a všem říct, co se stalo. Při pomyšlení na povýšené výrazy Olivie a strýce Paula se mi sevře žaludek. Jsem tak zdeptaná z toho, že to musím říct mámě a tátovi, kteří byli tolik pyšní, že jsem se vydala za svými sny.

Když končím směnu u Bustera, snažím se nemyslet na Motýlí bar a všechny plány, které jsem s ním měla. Potom jdu na byt. Čím dál jdu, tím víc se vzdaluju svému malému snu.

Vytáhnu mobil a zkontroluju ho, tak jako to dělám poslední dva týdny zhruba každou půlhodinu. Pořád nic. Neodpovídá mi ani na zprávy, ani na vzkazy. Je to frustrující. Kdybych mohla poslat poštovního holuba, udělám to. Napíšu mámě, že jsem v pořádku. Ale nepíšu, že mě Will opustil ani že jsem přišla o peníze a o bar. Snažím se najít způsob, jak jí napsat, že zítra budu doma. Pořád dokola zprávu přepisuju, ale stále to nezní dobře, a tak si mobil strčím zpátky do kapsy. Jak jen to všem proboha oznámím? Nemám zdání, vymyslím to zítra po cestě domů.