Michaela Mužíková 

Vraždy s odstupem 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Michaela Mužíková, 2021 

Obálka © Ivana Dudková, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9853-2 (epub) 

ISBN 978-80-243-9854-9 (mobi)

Děkuji svému manželovi za to, že ve mě věřil, že mne podporoval, že snášel, jak zírám prázdným pohledem do zdi, když se mi v hlavě odehrávaly možné scénáře zápletky, že se staral, abych měla klid a nikdo mne nerušil, že se mnou vydržel debatovat o různých metodách vraždy a motivech – a vůbec za to, že je takový, jaký je. 

Bez něj bych to nedokázala. 

Prolog

Noční služby nesnášela.

Čas se vlekl jako hodně líný slimák, všude bylo ticho a klid. S povzdechem natočila vodu do konvice a zapnula hořák vařiče. Hodila do hrnku čajový pytlík, tu noc už jednou použitý. Stála u vařiče, čekala, až voda začne bublat a poklepávala prsty o desku stolku. Rádio tlumeně hrálo, stolní lampička osvětlovala desku stolu, kde měla rozložené poslední číslo Mladého světa. Zalila si čaj, přidala půl lžičky medu a odnesla si kouřící hrnek ke stolu. Než si stačila sednout, rozezvučel se bzučák. Určitě zase ten chlap ze šestky, pomyslela si a vyšla na chodbu. No jistě, červené světlo blikalo nad dveřmi číslo šest. Zhluboka si povzdechla a vydala se ke dveřím. V pokoji ani nerozsvítila, dveřmi z chodby šlo světla dost. Došla k posteli a naklonila se nad pacienta. Asi pětatřicetiletý muž byl po operaci slinivky, podle lékařů byl bez komplikací a jizva se hojila dobře.

„Copak,“ zašeptala tiše, aby nevzbudila ostatní pacienty.

„Hrozně to bolí, sestřičko,“ zasténal pacient. „Zavolejte, prosím, pana doktora.“

„Dala jsem vám léky proti bolesti, zkuste usnout.“

Muži se na čele leskly krůpěje potu, přerývavě dýchal a zatínal prsty do pokrývky. Podala mu sklenici s vodou, ale on její ruku odstrčil. Položila mu dlaň na čelo, měl je studené jako led. Možná by přece jen měla zavolat doktora Melíška, uvažovala.

„Chvíli vydržte, zavolám pana doktora,“ řekla a odešla do sesterny k telefonu. Tam vytočila telefonní číslo doktorského pokoje, ale ač nechala telefon vyzvánět, nikdo to nebral. Vzdychla a zavěsila. Teď aby musela shánět doktora po celé nemocnici.

Telefon zazvonil.

„Chirurgie, prosím,“ jen ne nějaký akutní případ, modlila se v duchu.

„Dobrý večer, miláčku,“ zašveholil mužský hlas do telefonu. „Jak to jde? Pacienti nezlobí?“

„Dobrý večer,“ usmála se. „Chybíš mi. Mnohem raději bych byla u tebe.“

Byla vdaná už pár let, ale při každé noční službě jí náruč jejího muže až bolestně chyběla. S uklidňujícím zvukem jeho hlasu myšlenky na trpícího pacienta z pokoje číslo šest i na doktora Melíška odplouvaly do zapomnění. Po půl hodině položila sluchátko zpátky do vidlice a ještě chvíli tam stála a pro sebe se usmívala. Vytrhlo ji další táhlé zabzučení. Trhla sebou, vyběhla na chodbu, a když viděla blikat červené světlo nad dveřmi pokoje číslo šest, dočista zkameněla hrůzou. Rozběhla se tam a vrhla se k pacientově posteli. Kristepane. Dýchal jen velmi mělce, čelo měl na dotek ledové a zborcené potem. Rychle se natáhla k tlačítku zvonku a spustila alarm. Doktor Melíšek tam byl během pěti minut. Odhrnul pacientovi pokrývku, prohmátl mu břicho a vyštěkl: „Rychle na sál.“

Než tam dorazili, bylo už pozdě.

1 

O třicet let později 

Stál u okna v potemnělém pokoji a díval se na ulici. Stmívalo se, pomalu se začalo rozsvěcovat pouliční osvětlení. V ulici byl klid, jen občas prošel kolem jeho domu osamělý chodec nebo ulicí projelo auto. Opřel si čelo o chladivé sklo, ruce měl svěšené volně podél těla. Zatínal dlaně v pěst a zase povoloval, u toho zhluboka dýchal. Tuto techniku sebeovládání si osvojil už před mnoha lety a pořád mu pomáhala ovládnout vztek a spalující nenávist. Ta ženská mu zničila celý život. To jen kvůli ní neměl nikdy normální, bezstarostné dětství. To ona může za to, že se z jeho matky stal uzlíček nervů ovládaný emocemi. Někdy bývala naprosto apatická, bez zájmu o něj a celý svět kolem sebe. Pak se změnila v sebeobětující se bytost, která ho dusila svou neustálou péčí. Nevěděl, která z těchto jejích podob byla horší. Co ale věděl naprosto přesně, že jeho matka nikdy nebyla normální matkou, jakou měli ostatní kluci. Matkou, která by tu byla pro něj, vychovávala ho a ke které by si mohl přijít pro útěchu. Už dávno se rozhodl, že za to ta ženská musí zaplatit. Za všechny ty roky, kdy se mu ostatní děti kvůli jeho matce posmívaly. Kdy se musel starat on o ni, místo toho, aby se starala ona o něj. Jak matka stárla, její apatické dny byly stále častější, dny, kdy ho dusila svou přehnanou péčí, by mohl spočítat na prstech jedné ruky. Posledních pár měsíců svého života prakticky pořád jen spala. Musel ji budit na jídlo, které stejně odmítala. Jednou, když ji zase vzbudil a pomáhal jí s hygienou, mu řekla, že když spí, může snít o lepších časech. Ve snech byla zpět v minulosti, v době, kdy bylo ještě všechno v pořádku. Pochopil ji a přestal se snažit ji zabavit jinak. Zemřela téměř před rokem. Snad byla konečně šťastná. Jak ale má najít klid a štěstí on? Už před několika lety se rozhodl, že ji zničí, tak jako zničila ona jeho. Připraví ji skoro o všechno a taky toho skoro dosáhl. Už neměla nic, co by jí ještě mohl vzít.

Ustoupil od okna a s uspokojením zaznamenal, že začalo mírně mrholit. V takovém počasí nikdo nebude courat jen tak po venku, takže má dobrou šanci, že ho nikdo neuvidí. Oblékl si tmavý plášť, který našel na půdě ve skříni a nikdy ho nenosil. Na ruce si natáhl kožené rukavice. Cestou k jejímu domu nikoho nepotkal, to bylo dobré znamení. Před brankou se zastavil a díval se na dům, který bude už brzy taky jeho. Mám na to právo, řekl si. Na všechno mám právo. Musí zaplatit.

Stiskl tlačítko zvonku a čekal, až mu přijde otevřít.

Dlouho to netrvalo.

„To jste vy?“ zamračila se na něj. „Už vám nic nedám. Už nic nemám.“

„Něco snad přece,“ usmál se na ni a protáhl se kolem ní dovnitř.

Šla před ním do obývacího pokoje a usedla do křesla. Pokynula mu k pohovce, aby se taky posadil. Snad si ani nevšimla, že si nechal na sobě plášť i rukavice.

„Tak co chcete?“

„Tenhle dům.“

„Zbláznil jste se? Ten vám nedám.“

„Ale ale, tohle jsme si přece ujasnili už před lety. Dáte mi, co budu chtít.“

„Nemůžete mě přece vystěhovat na ulici!“

„To nemám v úmyslu. Můžete tu dál bydlet. Alespoň zatím,“ ušklíbl se.

„Jak dlouho?“

„Dokud budu chtít já.“

„Proč mne už nenecháte být?“ Zakryla si rukama oči a sklonila hlavu.

„Zničila jste mi život. Mně i mojí matce.“

„Je to už dávno.“

Otevřel svou aktovku na dokumenty a vytáhl z ní složku. V ní byla darovací smlouva na dům ve dvou kopiích. Jednu jí podal.

„Podepište to.“

Vzala si smlouvu a četla. Po tváři jí tekly slzy, ale ani se nenamáhala si je otřít.

„Ne,“ řekla pak a položila smlouvu na stolek.

„Myslím, že nemáte na vybranou.“

„Já už toho mám dost. Půjdu na policii a všechno jim řeknu.“

„To bych vám neradil. Byl by z toho pořádný skandál, což by se asi vašemu příteli moc nelíbilo.“

„Ten ať jde k čertu,“ zasmála se. „My jsme se totiž rozešli, víte?“

To se mu ani trochu nehodilo. Její vysoce postavený přítel byl poněkud ženatý a i kvůli němu se od něj nechala vydírat.

Vstal a vzal z pohovky světlý, chlupatý polštář. Nevšimla si toho, hledala po kapsách kapesník, aby si mohla osušit uplakané oči. Přistoupil k ní, jako by si chtěl jen vzít ze stolku smlouvu.

Už byl těsně u ní, když překvapeně zvedla hlavu a podívala se mu přímo do očí. V tu chvíli jí přitiskl polštář na obličej a pořádně přitlačil. Začala se sebou zmítat a kopat nohama. Snažila se mu chytit ruce a odtáhnout je, ale podařilo se jí ho jen pořádně poškrábat tam, kde se mu rukávy pláště vyhrnuly. Nepovolil. Netrvalo dlouho a její odpor začínal ochabovat, až zůstala bezvládně pololežet, polosedět v křesle. Stáhl si jednu rukavici a přidržel jí hřbet ruky před nosem. Nedýchala. Vzal si svoje věci, zhasl světlo v pokoji i v celém domě a vyšel před dům. Zabouchl za sebou, ale zamykat se nenamáhal. Mrholení se teď změnilo ve vytrvalý déšť.

Doma sundal promočený plášť a hodil ho v kuchyni přes židli. Měl v úmyslu odnést ho zpátky na půdu, ale to počká. Nalil si do obyčejné sklenice štědrou dávku vodky a vestoje ji nadvakrát polkl. Vešel do obývacího pokoje a sedl si do křesla. Seděl tam potmě a čekal, že se dostaví úleva. Že ten vztek, co v sobě nosil už od dětství, pomine. Nebo že bude cítit aspoň něco, strach, smutek, radost, euforii. Nic z toho se nestalo, měl v sobě úplně prázdno.

2 

Marek projížděl pomalu pošmournou krajinou a i přes mizerné počasí se kochal pohledem na kopcovitý terén s hustými lesy a pastvinami se zbytky tajícího sněhu. Zima pomalu končila i tady v srdci Vysočiny, ale stále ještě se nechtěla tak úplně vzdát. Foukal studený vítr a nebe bylo skoro černé. Snad nezačne pršet. Jel pomalu, nikam nespěchal, vychutnával si jízdu svým starým oprýskaným fordem. Na zadních sedadlech se kupila zavazadla, která se už nevešla do kufru auta. Snad nedělám životní chybu, myslel si. Projel kolem cedule vítající ho v Bartošovicích a před náměstím odbočil do ulice Pod kaštany. Ten název byl poněkud zavádějící, žádné kaštany už tu dávno nerostly, musely ustoupit už před dávnými lety výstavbě nových domků. Zaparkoval před jedním z nich.

„Buďte vítán, pane kolego!“ vchodové dveře se otevřely a kulatá, vrásčitá tvář doktora Hladíka se roztáhla do srdečného úsměvu. Vtáhl Marka do chodby a vřele mu stiskl pravici. „Pojďte přece dál, už na vás čekáme. Bydlení máte připravené, Olinka se o všechno postarala. Teď nám chystá večeři, jste samozřejmě zván. Ne, ne, žádné protesty, to byste Olinku urazil. Á, tady ji máme!“ Paní Olinka vycházela z kuchyně a hned příchozího objala na uvítanou.

„No tak, Olinko, ať nám ho neumačkáš,“ napomenul svou manželku doktor Hladík v žertu. „Vezmi tady pana kolegu nahoru, nezapomeň mu předat klíče a já nám zatím nachystám aperitiv.“

Paní doktorová Hladíková zavedla Marka po schodech do podkroví jejich vilky a nahoře otevřela jediné dveře.

„Váš nový domov, pane doktore,“ usmála se. Marek vstoupil a zálibně se rozhlédl. Prostorná místnost se šikmým stropem po stranách, štítová zeď s kulatým okénkem, jak to u tohoto druhu vilek z doby první republiky bývá. Po pravé straně pod střešním oknem psací stůl, hned vedle police na knihy, dost prostorná na jeho odborné knihy i značně obsáhlou sbírku klasických detektivek, v rohu starý, ale zachovalý ušák, stojací lampa a stolek, dvoulůžko, samozřejmě čistě povlečené, komoda, po pravé straně vchod do malinké koupelny a ve výklenku u komína skromná kuchyňka. Co víc by si mohl přát.

„Děkuji, paní Hladíková,“ otočil se ke své průvodkyni. „Jsem vám vděčný, že mě tu zatím necháte bydlet.“

„Manžel tohle vybudoval pro syna, když se chystal na vysokou školu. Doufal tenkrát, že z něj bude také lékař, ale jeho to táhne k počítačům. Na medicínu se sice dostal, ale nebavilo ho to, trápil se tam. Po pár měsících přešel na techniku. Je programátor a specialista, většinou pracuje někde v zahraničí, cestuje i s manželkou a dětmi. Sem se dostanou párkrát do roka.“

Paní Hladíková sáhla do kapsy svetru a podala mu svazeček klíčů.

„Tyhle jsou od domu a tady ten je od vašeho pokoje, klíče od ordinace vám předá manžel zítra.“

Znovu se usmála a otočila se k odchodu.

Marek osaměl. Znovu v duchu děkoval osudu v podobě primáře interny v jihlavské nemocnici, kde vykonával povinnou praxi, že ho s doktorem Hladíkem seznámil. Když si ho ten den primář Chvátal zavolal do své kanceláře, čekal všechno možné, jen ne tohoto milého starého pána.

„Dovolte, pane kolego, abych vám představil svého přítele, jinak též kolegu lékaře, z obvodu v Bartošovicích. Bohoušku, tohle je ten náš nadějný kolega, který dělá tu velikou chybu, že se chce stát praktickým lékařem.“ Marek si se starým pánem potřásl rukou a se zájmem si ho prohlížel. Menší, podsaditý, bílých vlasů poskrovnu, veselé oči za skly brýlí. Sám ho značně převyšoval, byl vysoký a hubený, s houštinou tmavých vlasů, které se jen málokdy podařilo zkrotit do přijatelného účesu.

„Pane kolego, tady můj přítel doktor Hladík se rozhodl, že už má těch vesnických simulantů po krk a rád by odešel do důchodu. K tomu ale potřebuje nějakého odvážlivce, který by jeho praxi převzal. Hned jsem si vzpomněl na vás a vaši nesmyslnou touhu stát se obvoďákem. No, nechám vás tu teď o samotě, můžete si o tom v klidu popovídat.“

Popovídali si, pokud se tak dá nazvat křížový výslech vedený doktorem Hladíkem na téma „Proč se chce mladý, nadějný lékař stát obvoďákem“. Markovy odpovědi ho zřejmě uspokojily, protože byl hned následující víkend pozván do Bartošovic. Město se Markovi líbilo, okolí ještě víc, lesy a kopcovitá krajina, ideální místo na toulky lesem, projížďky na kole a dlouhé zimní večery strávené v křesle s dobrou detektivkou. A když mu doktor Hladík jako bonus nabídl prozatímní bydlení v podkrovní garsonce svého domku, s díky a nadšením přijal. S velkou nevolí se jeho plán ovšem setkal u jeho tehdejší přítelkyně. Nechápala, proč nechce zůstat v nemocnici, kde mu nabízeli místo na interně, v krajském městě, s jeho obchody, bary, kavárnami a kulturním vyžitím. Nechápala, proč se chce zahrabat někde ve Vystrkově, kde bude jen předepisovat babkám léky na tlak a cukrovku. Sama byla diplomovaná sestra a práci v nemocnici milovala. Jejich diskuze nabírali na takové intenzitě, že nebylo jiné řešení než se rozejít. Marka to sice mrzelo, ale nechtěl se kvůli ní vzdát své představy o svém dalším životním poslání. Nebyl schopen jí vysvětlit, že on to vidí jinak a ona se na to odmítala podívat jeho očima. Ani na návštěvu k Hladíkovým s ním nechtěla jet.

S povzdechem se probral ze snění s otevřenýma očima, bundu hodil na postel a z kapsy vytáhl svůj mobil. Musí přece zavolat matce a nahlásit, že v pořádku dorazil na místo a cestu přežil. Jako obvykle si musel vyslechnout lamentaci, že se rozhodl usadit na druhém konci republiky, když u nich v obci je tak krásně, což byl fakt, který nijak nerozporoval a vzdal snahu jí vysvětlit, že se chce osamostatnit a zařídit si život po svém bez její neustálé péče. Ukončil hovor a vydal se po schodech do přízemí. Chodba vedoucí od předních vchodových dveří k těm zadním, vedoucím do zahrady, rozděluje Hladíkovic vilku na dvě poloviny. V jedné je kuchyně, za kuchyní spižírna, koupelna, u vchodových dveří šatna a dveře do sklepa. Ve druhé polovině je obývací pokoj s jídelním stolem, který teď paní Olinka prostírala, za ním pak ložnice majitelů domu. Doktor Hladík vstal ze svého oblíbeného křesla.

„Jen dál, pane kolego, pojďte, dáme si před večeří skleničku na uvítanou. Olinko, pojď si dát s námi…“

„Tak tedy výjimečně,“ usmála se paní Hladíková, „na uvítanou.“

Doktor Hladík otevřel prosklenou skříňku s bohatou zásobou alkoholu všech možných značek.

„To víte, někteří pacienti mne zásobují, na malém městě umí být lidi vděční. Ale i nepříjemní a nepřejícní, však poznáte sám. Tak co si dáme?“ Vytáhl neoznačenou láhev ze tří čtvrtin plnou průzračné tekutiny. „Domácí slivovice, to není alkohol, to je lék.“

Naplnil připravené sklenky.

„Tak ať se vám u nás líbí.“

Večeře byla výtečná a čas jim při přátelském hovoru rychle ubíhal. Doktor Hladík Markovi vyprávěl o svých pacientech i o poměrech v městečku, paní Hladíková přidala několik šťavnatých drbů, Marek vyprávěl o svém dětství a dospívání v podobném městě na severu. Jak hodin přibývalo a slivovice v láhvi ubývalo, stával se hovor víc a víc hlasitějším a čím dál méně smyslu dával. Před půlnocí se paní Hladíková zvedla ze židle.

„Myslím, že je čas jít na kutě. Vás, pánové, čeká zítra spousta práce, a tady pana doktora velký den.“

Když Markovi druhý den ráno zazvonil budík, nemohl si hned vzpomenout, kde je a co tu dělá. To ta slivovice. S námahou vstal, odploužil se do koupelny a dobrou minutu držel hlavu pod tekoucí studenou vodou. Nerad by dnes svému hostiteli udělal ostudu, má si přece převzít jeho praxi a od lékařů se očekává, že nebudou připomínat zombie ze špatných amerických filmů. Opatrně obešel změť krabic a tašek naskládaných na hromadě uprostřed pokoje, kam je vynosil z auta někdy mezi večeří a pátou sklenkou na uvítanou, a nasoukal se s námahou do oblečení.

Doktor Hladík už ho čekal v kuchyni nad hrnkem kouřící kávy. Byl sice trochu pobledlý, ale ze svého humoru neztratil nic.

„Nějak se nám ten uvítací večer protáhl. No nic, hoďte do sebe taky kafe, to vám udělá dobře. Měli bysme vyrazit.“

Chladný jarní vzduch a čerstvý vítr vyhnal Markovi z hlavy poslední zbytky kocoviny, snažil se za chůze zhluboka dýchat, jak spolu kráčeli volným krokem směrem k náměstí. Minuli samoobsluhu, pozdravili se s prodavačkou, která zrovna přebírala dodávku čerstvého ovoce a zeleniny, přešli na druhou stranu náměstí kolem zanedbané a nefunkční kašny a zamířili ke vchodovým dveřím do místního zdravotního střediska. Dvoupatrová budova mírně našedlé barvy, se starými dubovými vraty, teď otevřenými dokořán, se krčila mezi prosklenou, moderní fasádou místní banky a čerstvě omítnutou budovou místního úřadu. Mlčky prošli vstupní chodbou, pokračovali rovně kolem ordinace dětských lékařek Marie Benešové a Dany Králové a na konci chodby zamířili vlevo k ordinaci, kde na dveřích stále ještě visela tabulka s nápisem MUDr. Bohumil Hladík, praktický lékař. Naproti po pravé straně byla ordinace doktora Jaroslava Dvořáka. Po schodech nahoru se člověk dostal k ordinaci zubní lékařky Jany Stuchlíkové a k ordinacím specialistů, kteří se zde střídali jen pár dní v týdnu. V pondělí a ve čtvrtek ordinoval ortoped doktor Hádek, v úterý a v pátek gynekoložka doktorka Nováková, ve středu chirurg doktor Podlesný.

Starý pán se zálibně zadíval na šedou tabulku se svým jménem na dveřích, pohladil ji prstem a povzdechl si.

„Skoro čtyřicet let, pane kolego, to je nějakých let. Ale všechno jednou končí a já už jsem opravdu unavený. Snad se vám tady bude líbit. Přinesl jste si tabulku?“

Marek přikývl.

„Požádal jsem pana Mráčka, který se nám tu stará o údržbu, aby se tu po konci ordinačních hodin zastavil a tu tabulku vám vyměnil. Nebyl sice rád, že to po něm chci v pátek odpoledne, ale nechal se přemluvit.“

Vešli do ordinace. V menší předsíňce byl pracovní stůl pro sestru, v rohu věšák a vedle prostor oddělený plentou. Vlastní ordinace byla prostorná, s velkým pracovním stolem se dvěma židlemi pro pacienty a pohodlným polstrovaným kancelářským křeslem na kolečkách pro lékaře, bílým nemocničním lehátkem vpravo u zdi vedle letité bíle natřené almary, klasickou plechovou skříní na léky a kartotékou. V levém rohu bylo umyvadlo, stolek s rychlovarnou konvicí, pod ním police na hrnky, kávu, čaj a cukr, vedle malá lednička. Okna vedla do dvora zarostlého plevelem, zdi zdobily plakáty pojišťoven propagující zdravý životní styl a léky na všemožné druhy alergií.

Doktor Hladík otevřel almaru, uložil do ní svrchník a vytáhl svůj bílý plášť. Podal Markovi prázdné ramínko na jeho bundu, přitáhl si stoličku a přezul se do lehkých mokasínů.

„Dobré ráno, pane doktore,“ ozvalo se ze dveří. Do ordinace vešla sestra Hana Jouzová, už z domova oblečená v uniformě pod světlým trenčkotem. Byla to vyšší dáma, asi padesátiletá, pěstěná a stále štíhlá, s elegantním účesem z polodlouhých kaštanových vlasů. „Dobré ráno, pane doktore,“ usmála se i na Marka. „Dá si někdo kávu?“ S vědomím toho, že hlavní povinností sestry praktického lékaře je starost o občerstvení a administrativu, zamířila hned ke stolku s konvicí. Poslední ordinační den doktora Hladíka mohl začít.

V poledne vyprovodili posledního pacienta a sestra Jouzová odešla domů. Oba pánové svlékli bílé pláště a jen co je uložili do almary, ozvalo se zaklepání na dveře.

„To bude asi David Šimánek, konečně se seznámíte,“ řekl doktor Hladík a otevřel dveře.

„Dobrý den, pane doktore.“ Účetní Šimánek byl asi třicetiletý, veselý a Markovi se zamlouval.

„Pojďte dál, Davide, seznámím vás se svým nástupcem. Tady ho máme, doktor Dostál, prosím, Marku, tohle je náš obvodní poklad, všem nám tu dělá účetnictví. Toho si tu hýčkáme, jak jen můžeme.“

„Moc mě těší,“ usmál se Marek. „Snad abysme vám nabídli aspoň kávu.“

„To je od vás laskavé, ale bohužel dost spěchám, jen jsem chtěl mluvit s paní Jouzovou. Kde je?“

„Před chvílí odešla, museli jste se těsně minout.“

„Aha, nevadí, stavím se jindy. Moc rád jsem vás poznal,“ otočil se David na Marka. „Budete chtít, abych vám dělal papíry?“

„Jistě, pokud vám to nebude vadit.“

„Tak fajn, stavím se za vámi příští týden,“ rozloučil se David a byl tentam.

3 

Víkend Markovi utekl tak rychle, že měl pocit, jako by snad ani žádný nebyl. Papírování a inventura majetku spojené s převzetím praxe, vybalování věcí a zabydlování garsonky mu zabralo většinu času, ale čas na krátkou procházku po městě a okolí si našel. Vyšel z domu a vydal se přes náměstí úzkou křivolakou uličkou kolem kostela. Minul místní sokolovnu, přešel kamenný můstek přes potok a vydal se směrem ven z města. Stoupal do kopce, domy i zahrádky nechával za sebou. Šel směrem k lesu, silnice se změnila v uježděnou polní cestu. Na okraji lesa se zastavil u křížku na rozcestí, otočil se čelem k městu a vychutnával si ten pohled. Tady se mu bude líbit, říkal si v duchu. Malé město, ale je tu všechno, co člověk k životu potřebuje. Hektický život ve velkém městě nebyl nic pro něj, ani nekonečné služby v nemocnici, všudypřítomný pach dezinfekce, který člověku zalezl pod kůži a už se ho nezbavil. Personál přepracovaný, unavený, občas z únavy otrávený. Netoužil po kariéře nemocničního lékaře ani v nejmenším. Nechtěl vidět ve svých pacientech jen diagnózu a studijní materiál, chtěl být k lidem blíž, vytvářet si k nim vztah, zajímat se o jejich životy stejně jako o jejich zdraví. Proto vystudoval medicínu.

Pondělní zvonění budíku už mu nepřivodilo panický záchvat jako v pátek a když vyšel ze sprchy, s ručníkem omotaným kolem boků, postavil se před skříň a uvědomil si, že už se nemůže dočkat. Jeho první den opravdového praktického lékaře s vlastní praxí. Nemá si na sebe vzít něco slavnostnějšího než obvyklé rifle, tričko a mikinu s kapucí? Kde má ten oblek, co měl na sobě při promoci? Ne, žádné přehánění, nakonec zvolil kompromis v podobě modrých džínů, košile s proužkem a šedého svetru. To bude stačit.

Cestou na středisko se stavil v samoobsluze na rohu na náměstí a koupil si dva rohlíky a jahodový jogurt. Přešel pomalu přes náměstí, vstoupil do budovy střediska a prošel zatím ještě liduprázdnou chodbou. Když odemykal dveře ordinace, neodolal, a pohladil prstem novou šedou tabulku na dveřích. MUDr. Marek Dostál, praktický lékař.

Zabouchl za sebou dveře, natočil vodu do konvice a nachystal si první ranní kávu. Zapnul počítač a vzpomněl si na varování kolegy Hladíka: „To víte, pane kolego, je to stejný stařec jako já, tak už je pomalý a potřebuje na všechno víc času!“ Sedl si ke stolu, pomalu upíjel kafe a poslouchal vrčení počítače. Bylo už skoro osm hodin, čekal, že se co nevidět otevřou dveře a příjemný ženský hlas zvolá: „Dobré ráno, pane doktore!“, ale nikdo nepřicházel. Pár minut před osmou už začínal být poněkud nesvůj a pár minut po osmé už vytáčel telefonní číslo sestry Jouzové domů. Pak na její mobil. Žádná odpověď. Třeba už je na cestě. I přes zavřené dveře slyšel vzrušený hovor z čekárny. Nedá se nic dělat, bude to muset nějak zvládnout sám.

Když vyprovodil posledního dopoledního pacienta a zavřel za ním dveře, opřel se o ně zády a zhluboka si oddechl. Požehnaná polední pauza. Zavolal doktoru Hladíkovi.

„Říkáte, že paní Jouzová nepřišla a telefon nebere? To je hodně zvláštní, vždycky byla naprosto spolehlivá. Zajděte si nahoru do patra k paní doktorce Stuchlíkové, její sestra, paní Pokorná, je vlastní sestra Jouzové, třeba o ní něco ví. A zavolejte mi, až budete vědět, co s ní je.“

Marek poděkoval, slíbil, že jistojistě zavolá, zabouchl za sebou dveře a vydal se po schodech do patra. Zaklepal na dveře se jménem doktorky Stuchlíkové.

„Polední přestávka, neumíte číst?“ Žena v sesterské uniformě se elegantní paní Jouzové nepodobala ani v nejmenším. Menší, baculatá, prošedivělé vlasy smotané do nepořádného uzlu, už podle hlasu ženská pěkně od rány.

„Omlouvám se, že ruším. Jsem doktor Dostál, mám tu praxi po panu doktorovi Hladíkovi. Paní Jouzová dnes nepřišla do práce a doktor Hladík mi poradil, abych se vás zkusil zeptat, jestli nevíte, co s ní je.“

„Nepřišla do práce? Ani nezavolala?“

„Bohužel, telefon doma taky nebere. Ani mobil. Nevíte, co s ní může být?“

„To nevím, viděly jsme se v sobotu, to byla v pořádku. Snad se jí něco nestalo. Raději tam hned zaběhnu, nebydlí daleko.“

„Kdyby vám to nevadilo, šel bych s vámi. Kdyby měla nějaký zdravotní problém, můžu pomoci.“

„To je od vás milé. Jen na sebe něco hodím a můžeme vyrazit.“

Marek seběhl schody do přízemí, v ordinaci na sebe natáhl svetr, vzal svoji lékařskou brašnu a zamkl dveře. Na dveře pro jistotu pověsil ručně psané oznámení, že odpolední ordinační hodiny pro důvod nemoci personálu nebudou, pacienti s akutními problémy nechť se laskavě obrátí na doktora Dvořáka. Ti s neakutním problémem můžou přijít zítra. Na chodbě se přidal k paní Pokorné a vyrazili. Na náměstí vyšli směrem k místní policejní stanici, u lékárny zatočili doprava a pustili se ulicí z mírného kopce, pak druhou ulicí doleva a už byli v Jiráskově ulici. Paní Jouzová obývala přízemní domek s malou zahradou. Jak se Marek cestou dozvěděl od její sestry, paní Jouzová byla vdova, děti neměla, po smrti manžela měla jednu vážnou známost, pak několik nevážných, ale teď byla sama.

Na zvonění a klepání nikdo neodpovídal.

„Vezmeme to zadem, třeba tam bude otevřeno.“

Paní Pokorná pokynula Markovi, aby ji následoval a vydala se cestičkou kolem domku dozadu, do zahrady. Obešli dům, po terase vydlážděné přírodním kamenem, až došli k zadním dveřím. Paní Pokorná znovu zabušila na dveře a zavolala: „Haničko!“ a zároveň stiskla kliku. Dveře se otevřely. Ocitli se přímo v kuchyni, prošli kolem jídelního stolu do chodby. „Haničko!“ nepřestávala volat paní Pokorná.

Našli ji v obývacím pokoji. Seděla v křesle, oči zavřené a vypadala jako by spala. Dvěma dlouhými kroky Marek paní Pokornou předběhl a už při letmém doteku na její tvář mu bylo jasné, že je mrtvá. Paní Pokorná slabě vykřikla a přitiskla si ruce na ústa. Marek se na ni ohlédl a zavrtěl hlavou. Vytáhl z kapsy mobilní telefon a chystal se vytočit číslo, když tu ho něco zaujalo na vzhledu mrtvé. Ohlédl se na paní Pokornou, ale ta se sesula na pohovku, tiše plakala s hlavou v dlaních a Markovi nevěnovala žádnou pozornost.

Pozorně si prohlížel obličej paní Jouzové, z lékařské brašny vytáhl pinzetu, lehce nadzvedl oční víčko mrtvé a poodhrnul spodní ret. Aniž by se jí dotkl, pozorně si prohlédl konečky prstů. Tiše si pro sebe hvízdl, rychle na telefonu vytočil 158 a znovu se nenápadně otočil k paní Pokorné.

„Tísňová linka,“ ozvalo se vzápětí.

„Dobrý den, tady doktor Dostál. Chci nahlásit podezřelé úmrtí, Bartošovice, Jiráskova dvacet osm. Obětí je paní Hana Jouzová, zdravotní sestra, bytem tamtéž.“