František Neužil 

Královna Eliška Rejčka 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© František Neužil – dědicové, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9885-3 (epub) 

ISBN 978-80-243-9886-0 (mobi)

Nakonec půjdeme každý sám 

na přísný sněm mlčení, 

Václav, já, Rudolf, Jan a Jindřich, 

i když jsme stáli v mladosti po boku bok 

a ruku v ruce se podpírali.

SLUNEČNÍ TŘPYT 

ZROZENÍ DCERY 

Kamenný dům zlatníka Konráda nalhává sám sobě, že přetrvá věky. Chlad přízemku se protepluje na točitých schodech, které končí v patře. Chodba zlátne ranním sluncem. Kdybyste otevřeli okna s olovnatým sklem, cítili byste rozkvetlou růži a zrající třešně. Neklamte se! V okolí jsou jen strmé domy a páchnoucí křivolaké uličky. Kámen na kameni a mezi nimi hluk probuzeného Většího Města. Od Velikonoc hlídkuje v okolí Konrádova domu královská stráž. V ulicích musí být ticho jako v hrobě. V rohovém pokoji s arkýřem umírá král Václav. Když padne na Prahu noční chlad a od Juditina mostu je slyšet tlumený hlas tekoucí Vltavy, otvírá čísi ruka okenici, aby se vladař nezadusil.

Královna Eliška Rejčka na sny nevěří. Strach se však stěhuje z bdělého stavu do spánku. Nenávist spočívá jako železná závora na Rejččině šíji. Překrývá i hrůzu a přejímá podobu bolesti, která se hromadí pod proláklinou pupku a končí v lůně.

Eliška Rejčka pracuje třetí den k těžké hodině. Pohostinský pokoj je naplněn výpary kontryhelu a námele. Lektvary připravují porodní báby a služebná Jolanta, kterou přivedla Rejčka z Poznaně.

Pokoj královny směřuje na východní stranu. Rejčka neslyší stráž před královou komnatou, neví nic o návštěvách, které směřují k umírajícímu vladaři. Vědomí je teď utlumeno jako jiskry pod popelem.

Po třetí hodině ranní podala Jolanta královně odvar, do něhož poručil lékař Kuncelín přidat šištičky chmele.

Obloha plane jako safír. Je jí lhostejno královo umírání. Vítr žene bělostné mraky od berounských hvozdů.

Staveniště ohořelého Pražského hradu se hemží dělníky. Teď chlapi zanechali kopání země a míchání malty a přes nadávky mistra hledí jako očarováni do oblak.

Tesaři právě táhnou ze země těžký vazební trám. Poctivá práce. Staletý dub vzal za své v hlubokém háji mezi Dobrovízem a Hostouní, tam, kde se vysunul do polí poslední klín křivoklátských lesů.

Kladky skřípou, dvě lana, která se napjala jako struny, zvolna se posouvají, za zdí visí na provaze hrozen dělníků. Před zdí stojí tesař Bolek z Dobrovíze, drží v rukou na dlouhé násadě vidlici, kterou přidržuje dubový trám, aby nedřel při stoupání o zeď.

Když je trám téměř v úrovni střešní půdy, ozve se suchá, zlověstná rána. Zároveň hvízdavý zvuk. Lano, které viselo nad dobrovízským Bolkem, se přetrhlo, trám klesá střelhbitě k zemi a vyrývá na zdi hluboký šrám.

Diváci zatajili dech, a vzápětí se dají do zděšeného křiku. Posléze ustrašeně přistupují ke zdi.

Přibíhá rozlícený mistr Volfram, drží v ruce karabáč. Křičí jako tur. „Pryč ode zdi! Nejdříve se musí zvednout trám! Jinak jej chlapi na druhé straně neudrží.“

„Vykašli se, Němčoure, na trám! Podívej se na nebožáka Bolka, už ani neví o sobě.“

Mezi kamením, úlomky cihel a prachem malty leží smrtelně bledý tesař, obličej zkřivený nelidskou bolestí. Z úst vytéká jasná krev. Konec trámu leží v Bolkově klíně, nešťastníkova pravice se zaryla nehty do dřeva.

„Všichni za zeď a táhnout provaz,“ řve Volfram. Rozpřahuje se k ráně.

„Drž hubu, mrcho!“ vyskočí jeden ze zedníků a srazí mistra rukou.

„A teď všichni zvednout konec trámu a vyprostit Bolka.“

Dřevo se pohnulo, přetržený konec lana se posouvá přes zeď, klesá k zemi, aby jej mohli chlapi nadvázat. Zanedlouho se bude vytahování trámu nelítostně opakovat.

Volfram se oprašuje, hrozí zedníkovi: „Počkej, bestie, večer půjdeš do temnice!“ Netroufá si ho však uhodit.

V lopuší leží umírající tesař.

„Co s ním, mistře Volframe?“ ptají se.

„Co byste s ním dělali. Přikryjte ho pytlem a večer ho zavezete do Dobrovíze.“

Přistupuje zedník s obrovskýma rukama. „Co? Až večer? Teď hned! Kdybych si měl jít stěžovat třeba k umírajícímu králi.“ Volfram krčí rameny a mizí na druhém konci staveniště.

Za Rejčkou přišla ve spánku vévodkyně Alžběta, vdova po Jindřichu Lehnickém, celá v černém, s tvrdým, planoucím obličejem.

„Budeš vdovou, Richenzo,“ hovořila polsky. „A v brzké době. Stejně jako já. A budeš tisknout k prsům osiřelé děcko jako já.“

„Nemáš už nemluvně, teto Alžběto. Tvému Boleslavovi je čtrnáct roků. Ani já nemám ještě robátko u prsu.“

„Nemáš, ale budeš mít. Dříve ti však bolest rozlomí kříže a báby porodnice z tebe vypáčí královského potomka.“

Ačkoli to bylo jen působení snu, Rejčka se otřásla: „Teto, budu mít syna, nebo dceru?“

Vévodkyně si dala s odpovědí načas. Kloubnatými prsty, na kterých zářily prsteny, upravovala mladičké královně přikrývku. Stará žena se vyhnula Rejččiným očím, kolem rtů jí přeběhl posměšek.

„Neptej se, Piastovno,“ odpověděla vévodkyně přísně. Slovo Piastovno pronesla záměrně, královna Rejčka rozuměla. Měla jí připomenout polský královský původ. Teď na Rejčku hleděly neúprosné Alžbětiny oči. „Nezáleží na tom, bude-li to syn, nebo dcera, král Václav má dost potomků. Tvé děcko dostane od otce jiné dědictví. Ulpí na něm královražedná krev.“

Eliška Rejčka ve snu zasténala: „Ty šílíš, teto Alžběto.“

„Nepodléhej strachu, abys neublížila děcku. Já vím, co mluvím. Znala jsem tvého nebožtíka otce, polského krále. V jeho smrti měl prsty i král Václav.“

Rejčka se otřásla. „Ty myslíš, že Václav vztáhl vražednou ruku na mého otce?“

„Už tvůj strach, Richenzo, prozrazuje, že tě nahlodalo podezření.“

„Podezření není důkaz,“ odporovala vášnivě královna. „Otec žil přece v Poznani a Václav v Praze.“

„Jsi děcko, myslíš jako děcko, tvé úvahy jsou dětinské. Václav měl dostatek stříbra, aby podplatil vraha.“

„Kriste Ukřižovaný,“ vykřikla Rejčka. „Jsi zlá, jsi jedovatá, uštknutá hadem zloby.“

„Miluješ dosud Václava?“ vysmívala se vévodkyně.

„Blíží se smrti.“

„Nemůže zemřít, jeho svědomí je obtíženo hříchy.“

„Vzkáži mu, co mluvíš, dá tě katovi.“

„Jsi, Richenzo, pošetilá.“

„Král hřeje hada na srdci a neví o tom. Jak se to doví, dá tě uvrhnout do věže.“

Vévodkynin obličej zhrubl. Alžběta nepřestávala rovnat přikrývku na Rejččině loži.

„Dej ruce pryč, bojím se tě,“ zaháněla mladá královna Alžbětu.

„Jsi prolhaná, nebojíš se Boha ani krále. Víš dobře, že jsem seděla při otcově smrti v Rogožně na hodokvasu vedle macechy. Všecko jsem viděla.“

Vévodkyni vyskočily potměšilé plamínky z očí a sršely jako závanem větru. „Sedělas s otcem a s macechou na hostině, to je pravda, avšak jen do okamžiku, nežli se to mělo stát. Pak tě odvedli k chůvě.“

„Václav tam nebyl,“ bránila se Rejčka zoufale.

„A cos viděla, když ses v Rogožně probudila?“ tázala se vévodkyně vítězoslavně.

Rejčka se zatřásla zimnicí. Chtěla sevřít víčka, ale vměstnala se mezi ně neodbytně Alžběta, vdova po Jindřichu Lehnickém. Královna odpovídala na otázky jako náměsíčná.

„Když jsem se probudila, viděla jsem na chodbě pootevřenými dveřmi míhající se pochodně, chůva mě přitiskla k sobě, na prahu se objevil zkrvavený zbrojnoš a jeho zpráva nás zasáhla jako smrt. Krále Piastovce zavraždili! Krále Piastovce zavraždili! Jistě na přání českého krále!“

Eliška Rejčka se probudila v hrůze.

Kdyby bylo alespoň možné nějak sjednotit krásný čas, svítící nad hlavou, s hrůzou, která se valila cestou k Dlouhé míli.

Tři zedníci a tesařský učedník tlačili káru s mrtvým Bolkovým tělem. Za Dejvicemi nalámali větví ze šípkových keřů a přikryli nebožtíka jako o pohřbu. Když přijeli ke Kněževsi, nakladli na Bolka lipových haluzí.

„Leží nebožák v zeleném. Voní mu i růžičky.“

„Víte co, pomodleme se za něho.“

„Ani nápad. Ať se modlí Volfram nebo sám král. Stejně to zavinila oprava králova sídla.“

„Král je lazar stejně jako Bolek. Dnes nebo zítra vypustí duši.“ Učedník, táhnoucí za provaz, zvědavě se ohlížel, aby lépe slyšel rozhovor. Hrubě ho okřikli.

„Vidíš, tolik má král stříbra, a nic mu to nepomohlo.“

„Zubatou nepodplatí. Ta si najde člověka v kmentě i v stříbrohlavu.“ Vozík zastavil. Přes cestu tekl potok, tvořil kaluže. Ve vodě ležely zčernalé válečky z mladých smrků. Zedníci přenesli náklad v rukou, aby na oblinách neposkakoval.

„Chudák Bolek!“

„To bude hrůza. Jak jí to řekneme?“

„Komu?“

„Neptej se tak hloupě. Přece Bolkově ženě.“

Učedník zastavil, potáhl nosem. Byl z Dobrovíze jako Bolek, chodil s ním ráno do práce. „Bolkova žena je v požehnaném stavu.“

„Nekušuj a táhni, smrade!“

Chlapi tlačili vozík. Nezvykle vážně a svátečně.

„To je novina.“

„Kolik má dětí?“

Kluk se neobrátil, ale poslušně odpověděl. „Šest. A to sedmé, říkají báby, čeká se na každou chvíli.“

Za Kněževsí odbočila truchlivá skupina doleva. Na pokraji staleté doubravy vyčuhovaly dochové chatrče Dobrovíze.

Zedníci si otírali zpocené obličeje. Mlčeli.

Tesařský učeň odháněl dotěrnou mouchu a stále popotahoval. Zdálo se, že potají pláče.

Lékař Kuncelín, který se vrátil z ložnice od umírajícího Václava, si umýval dlouho ruce a vyplachoval si léčivou vodičkou ústa. Pak řekl Jolantě a stařeně, kterou přivezli k Rejčce z Budyně od královy tety Griffiny: „Hlídejte královnu dobře, ještě uplyne dlouhý čas, než se dítě narodí. V jizbě pod schody čekají ženy. Ať se modlí a bdí. Znovu uvařte královně chmel s odolenem. Po nešporách se přijdu podívat.“

Vařily chmel s odolenem. Obojí vydávalo hořkou vůni. Jolanta otevřela okno. Noc ustupovala předjitřní hodině a voněla chladem řeky. Na východní straně praskla sinavá nebesa temně karmínovou barvou. Stařena z Budyně se pokřižovala. Tak se otvírají smrtelné rány po dýce zvané misericordia.

Svíce čadila, Jolanta ji zhasla. Sedla si ke královniným nohám a sledovala její dech. Rejčka ležela na lůžku se zavřenýma očima. Jolanta věděla: Duhovky očí má Richenza zlaté, řasy a brvy černé jako eben. Vlasy, zahalené rouškou, mají barvu čerstvého medu. Rejčka je nejkrásnější žena na královském dvoře.

Anna a Eliška Přemyslovna mají dlouhé obličeje, jsou zlostné a umíněné. Mou královnu nemilují, protože jí závidí krásu.

Bába z Budyně seděla blízko krbu, ve kterém se i teď v červnu topilo. Měla sepnuté ruce, hlava jí klesala k prsům, bába občas zachrápala a pak se náhle probouzela a křižovala se.

Rejčka otevřela oči a usmála se vlídně na Jolantu: „Kdy už to bude?“ Dívka otázce rozuměla. „Bude to, královno. Až se dítě narodí, zapomeneš na bolesti.“

Rejččina ústa měla podobu nejkrásnějšího luku. Na jeho tětivě visely hrozny utrpení. „Dáváš mi, Jolanto, lék, který je hořký a páchne myšinou.“

„Usneš po něm, královno, a ve spánku se přiblížíš k tomu, na co všichni čekáme.“

„Mám svízelné sny, Jolanto.“

„Sny jsou od Boha.“

Karmínový pruh na jitřních nebesích se rozšířil a proměnil se v rozčeřenou šarlatovou tůň. Odleskem oblohy se zbarvila komnata a Rejččin obličej s jemným nosem připomínal Jolantě tvář Bohorodičky. Mám hřích, rouhám se, má královna je však nejkrásnější pod sluncem. Kdyby mi při porodu umřela, utekla bych z této země na sám kraj světa!

Královna Eliška Rejčka vstoupila znovu do snění. Sny jsou od Boha, řekla jí polská služebná Jolanta.

Nebyla to pravda. Bůh se od Rejčky vzdálil. Sen, který teď na ni padl, nevyšel z jeho rukou.

Rejčka se setkala s Janem Habsburským, synovcem krále Václava. Čtrnáctiletý princ čítal jen o rok méně než mladičká Rejčka. Stál před ní ve snu s Václavem, vladařovým synem, také jen o jedno léto mladším než korunovaná královna. Jan Habsburský poklekl před Rejčkou na kolena:

„Kdybych byl, královno, tvým nevlastním synem jako sestřenec Václav, zahrnul bych tě růžemi a pod tvou zástavou bych chtěl vyhrávat klání a všechny rytířské bitvy.“

„Jsi, Jene, lichometník,“ napomenula mládence, ale srdce se jí zapálilo radostí.

Vladařův syn Václav jako by při Janových slovech kousl do kyselého jablka. Musil však ke královně maceše zachovat dvornost, proto se rovněž hluboce uklonil.

„Jste sličnější jeden než druhý a stateční jste jako mladí lvi, panny z mé družiny mohou na vás nechat oči,“ pokynula princům vlídně.

Král vladař, který je poslouchal, pohrozil mladíkům: „Nechcete mi převzít paní a velitelku?“

Rejčka se zarděla, i ve snu cítila Václavův pohled.

Jan Habsburský provázel královnu všude jako psík. Král svolil, aby byl synovec zařazen do Rejččiny družiny. Je hloupý a neškodný, myslil si král. – Je krásnější než manžel, myslila si Rejčka, je zdráv a nevysvléká mě očima. Chce po mně pouze zástavu nezkušené lásky, zatímco král se mnou spí, jen abych mu dala dědice.

Pak se Eliška Rejčka setkala s Janem Habsburským ve snu podruhé. Bylo to v rodné Poznani? Ne. Nebo v Branibořích na markraběcím dvoře? Taky ne.

Kdesi na opuštěné cestě jakoby před bouří, v hlubokých lesích, ale zase jako na rozlehlé skalnaté planině, jejíž osamělost tísnila srdce. Jeli oba na koních, Rejčka vášnivě ráda seděla v sedle, málokterý panoš nebo i rytíř se jí v jízdě vyrovnal. Cválali s princem vedle sebe, prchali před čímsi, co viselo hrozivě ve vzduchu, déšť pršel na jejich oděv. Pojednou se zastavili pod stromem, možná na kraji skalního útesu, třeba i pod střechou podivné chatrče. Rejčky se zmocnil neklid, ztratila veselost a bezstarostnost.

Jan Habsburský jí pomohl z koně. Obdivovala jeho sílu. Měl obličej zestárlý, znetvořený jakýmsi vnitřním bojem, hovořil naléhavě. Tiskl jí ruku, sténala ve snu, bolest se jí stěhovala z postižené ruky do celého těla.

„Královno, jsem ti neustále v patách. Vladař Václav je můj strýc, ale ty pro mne znamenáš jitřenku. Zatím jsem jenom panoš, budu však rytířem. Jsem hrdý a pyšný, jsem vznětlivý, napůl Přemyslovec, napůl Habsburk. Jedině ty máš v ruce můj život. Jsem chudý, i když se vznešenou krví, otcovo míšeňské dědictví mi rozkrádá strýc Albrecht, jsem bezzemek, lidé se mi posmívají, že nemám groše, a přece dychtím a jsem veliký ve zbožnění, které patří tobě, královno!“ A v té chvíli si Rejčka uvědomila, že se čas přesunul, že její manžel Václav nedaleko odtud umírá, ale ona sama že je přitom lehké mysli a bez zármutku.

„Král zemře, Richenzo,“ hovořil vzrušeně Jan. „Král je nemocen, rozežírají ho úbytě. Nesmí tě milovat kašlavý, umírající člověk. Zavraždil prý tvého otce. Patří mu dosud země a stříbro, vlastní nejkrásnější růži, nesmí ji však mít, zemře. S ním zemře i jeho syn Václav. Já zůstanu, český trůn bude můj, patří mi jako dědictví po přeslici.“

„Ty vladaře zabiješ?“ zeptala se naivně ve snu.

„Zemře sám,“ odpověděl Jan. „Copak nevidíš, že za něho církevníci neustále konají prosebné bohoslužby?“

„Co tedy chceš?“

„Abys šla se mnou.“

Pak zmizel. Ztratila se i podivná krajina, ve které před chvílí prodlévali. V královně se zvedl úlek, který jí zmítal jako otřesy domem, snad způsobil, že uviděla ve snu Jana Habsburského znovu, tentokrát v jakési mnišské kápi, stažené hluboko do očí. Jan mlčel, v ruce držel krátký posečitý meč, zcela obnažený, po jehož čepeli tekla krev. Rejčka se vrhla v zoufalství k princi, vztáhla ruce, shrnula mu kápi, uviděla Janovu hlavu s tonzurou, byl mnichem. Nemohla ze sebe vypravit slovo. Zděšená otázka v ní bobtnala a převalovala se. Dusila ji. Jan zůstal beze slov, obličej jako kámen, pak mu zacukaly rty, Rejčce se zdálo, že slyší křečovitý pláč. Uchopila prince za ruce, meč zbrocený krví spadl na dlažbu a zařinčel, pak se Jan konečně pohnul a pokynul královně, aby ho následovala.

Museli sehnout hlavy, neboť procházeli nízkými dveřmi do sklepení. Ve výklenku hořela pochodeň, královna slyšela jasně sykot plamene, dusil ji i pryskyřicový čmoud. Na vlhké zemi ležel muž s roztaženýma nohama a s rozhozenýma rukama.

Podařilo se jí otevřít ústa: „Kdo je to?“

Nedostala odpověď. Tam, kde před chvílí viděla obličej Jana Habsburského, vířily jiskřičky světla, jaké mívá člověk za zavřenými víčky, když si mne bolestně oči.

Neznámý ležel před ní, hrdlo měl zohavené hlubokou ranou, která již nekrvácela, v nepřirozeně velikém obličeji spatřila hrubý nos, v houštině rezavých vousů masité rty a mezi nimi vyceněné zuby. Čeho se lekla jako smrti, bylo vypoulené oko a na krku zlatý řetěz se znakem římského krále.

Rejčka poznala římského krále Albrechta Rakouského. Souvislost zavražděného krále s princem Janem jí dala poznat pravdu a vyslovit ji:

„Vždyť ses stal, Jene Habsburský, vrahem i ty! Nejenom můj manžel Václav.“

„Mstil jsem se králi Albrechtovi za dědictví, které mi uloupil. Udělal bych to každému, třeba i tvému manželovi.“

Dobrovíz je napůl dřevařská, napůl selská vesnice. Zvětřila hrůzu. Umouněná dětská chamraď se rozprchla jako koroptví stádo, když uviděla smutný průvod.

„Strýcééé Bolka vezou mrtvéhóóó!“

Zvoníka Kachnu stáhli z pece, kde klimbá i v letní dobu, teď se šourá k dřevěné zvonici. „Zvoň, Bolek je už v Pánu! Zvoň, aby to slyšeli dřevaři v lese.“

Zanedlouho klinká na kapličce zvonek, lká, hořekuje.

Mrtvého přivezli před krčmu. Dále nemohou pro nával vesničanů, kteří se již nacpali na prostranství. Ženy, starci, stařeny a děti. Chlapi jsou v lese nebo sečou na lukách trávu.

Na starou, vrásčitou hrušku, pod kterou stojí rozviklané jesle na krmení koní, vylezl kluk v rozedraných nohavicích. „Už ji vedou!“ vřeští. „Kachna s Dorotou! Udělejte místo!“

Dědina cítí divadlo. Netýká se nás, ale přece se zadírá do společného masa.

„Kdo sem jde?“ oboří se vesnice na rozedrance na hrušni, ačkoli tuší, kdo v té hrozné věci má první místo.

„Tetina Bolkova. Dorota s Kachnou ji musejí podpírat. Už nemůže jít.“

Zástup se rozevře. V mezeře na jednom konci stojí vozík, u něho na zemi závěj šípkových větví s vonícími růžemi a schnoucími lipovými větvemi. Na vozíku tělo v zalátané košili, která ztuhla od zčernalé krve jako plech. Ztrhané rysy ve tváři žalují, pootevřené oči s nachovým bělmem hledají viníka.

Z druhého konce vlečou ženy Bolkovu manželku k mrtvému tělu. Vdova zaplnila vzedmutým životem lněný rubáš, rozevřenými rty v zarudlém, pihovatém obličeji lapá vzduch, její zrak zkamenělý hrůzou.

Zvonek klinká, starý zvoník neúnavně svolává dřevaře z doubravy. Mezi vesničankami je rychtářova žena. Položila ruku na rameno Bolkovy vdovy, snaží se promluvit co nejvlídnějším tónem. Vyjde z toho chraptivý, přeskakující hlas. „Přivezli ti, Zlatavo, muže ze stavby. Bůh ti pomoz. Zabil ho padající trám.“

Dědině narostly oči a prodloužily se krky. Báby posmrkují, starci bodají do země vztekle holemi.

Bolkova žena se vytrhla průvodkyním, vydá z hrdla suchý, pískavý vzlyk, klesne těžce k mužově mrtvole, ale v okamžiku zakřičí, což se podobá zvířecímu nářku. Přitom se nebožačka svalí na bok, sepne ruce na těhotném břichu a zmítá se v křeči.

Přiskočí k ní ženy, pastýřova žena Běta se hněvivě ožene na rychtářku. „Máš rozum, rychtářko, přivést sem nebožačku jako na porážku? Nevidíš, že Zlatava rodí? Rychle ji přeneste do krčmy a postavte na oheň rendlík vody.“

Zástup bzučí jako roj, mrtvého vezou do Dobrovíze. Cestou se povoz srazí s dřevaři. Poslední jde Bolkův švagr Crha.

Když Crha pozná mrtvého tesaře, prohrábne si huňatou kštici, zakleje a bezradně zatne sekyru do jabloně u cesty.

Byla obalena lněnými prostěradly, ačkoli panoval červen, v nohách a za hlavou nastlaly služebné kožešiny. Kdo by hledal českou královnu, druhou manželku krále Václava Druhého, nalezl by obličej mladičké dívky se zavřenýma očima, s ušlechtilým nosem, tvořícím jemnou křivku. Rty byly spanilé, ale bezkrevné a čímsi trpěly, co bylo skryto v těle, hlavně však za vysokým čelem, oroseným studeným potem. I teď se vyhloubila nad kořenem Rejččina nosu rýha.

Přispěchaly ženy z jizby, umístěné pod schody pohostinského domu, byl jich houf, nejvíce těch, které klečely na kolenou a budou se modlit za šťastný královnin porod. Za komnatou se černala jizba, ve které vřela na ohništi voda. Výpary z léčivých trav vystupovaly pod střechu. Rejčka otevřela oči. Způsobil to krutý sen o římském králi Albrechtu Habsburském, ještě více však neurvalý tlak v životě.

Nastal čas, kdy ženy modlilky spustí přitlumeným hlasem litanii k svatému Tadeáši. Přikvačila chvíle, kdy jiné ženy obratně uchopí kvílející královnu pod kyčlemi a za ruce, zvednou ji z lůžka a postaví na kamennou podlahu, na které jsou prostřeny kožešiny pod prostěradly. Taková nyní panuje doba, že i královna musí rodit vstoje nebo vkleče.

Čas se dosud nenaplnil.

Porodní báby povolily královně ruce, uložily ji na lůžko a přikryly prostěradly. Čekaly.

Královna se po požití chmele a srdečníku opět zasnoubila s těžkým snem, tentokrát potřetí a naposledy.

Připadalo jí, že je v komnatě, z jejíhož okna se otevíral pohled na Prahu s Juditiným mostem. Na celou Prahu s domy a kostely. U toho okna Rejčka ráda stávala, dokud královský hrad nevyhořel. Rozmar ve snu ji však zavedl do okamžiku, kdy v komnatě čekala na krále Václava. Viděla kolem sebe více zlata a šperků, nežli poznala ve skutečnosti. Sáhla si na čelo, cítila bolestnou stopu, vytlačenou královskou korunou. Za bolestí se dostavila pýcha. Bezmezná samolibost s pocitem moci. Rozkázala ženám, aby opustily ložnici. Byla to opravdu ložnice, kde ji měl poprvé poznat král. A ženy nepatřily k obyčejným služebným. Důstojné a oslnivé nádherou oděvu, manželky nejvyšších králových dvořanů. Poslechly královnu. I teta Griffina se rozkazu podrobila. Neměla ani kdy říci mladičké Rejčce poslední rady.

Rejčka ve snu ležela znovu na manželském loži a čekala.

Václav přišel. Teď to byl její manžel a vladař. Uvědomila si, že s ním musí spávat. Styděla se, ale předstírala klidný úsměv. Václava doprovázeli šlechtici, jeden krásnější než druhý. Král vyhlížel mezi nimi se zestárlou tváří jako jejich otec. Milci hráli na loutny a zpívali. I on zpíval. Rejčka si všimla, že tak činí s námahou, neboť mu na hubeném krku vyskočily provazce žil. Přiťukli si všichni vínem. Mladá královna musila pít také. Doušek chutnal jako zeměžluč. Otřásla se, nabyla podezření, že se ji pokouší Václav otrávit.

Mezitím se královi milci vytratili z ložnice. Zůstal jen král. Stál na medvědí kožešině, byl už bosý, padalo na něho světlo několika svící, měl na sobě košili a úzké, modré nohavice. Začal si je stahovat. Zavřela oči odporem.

„Zhasni, králi!“ poručila.

Zdálo se jí, že se Václav tiše směje.

„Zhasni!“ opakovala Rejčka hněvivě. Ucítila v útrobách hořkost vína, znovu v ní vyvstalo podezření otravy.

Král neodpověděl. Otevřela zvědavě oči. Na kožešině stál nahý král, tělo promodralé a vyschlé na kost, obličej starý u zbědovaný, Václav se třásl zimou a hleděl na ni.

„Jsem tvůj manžel,“ říkal.

Nadzvedla přikrývku. Přitisklo se k ní vychrtlé tělo, studící jako led.

„Říkáš, že jsem zabil tvého otce,“ naříkal Václav. Slyšela, že mu chrčí v prsou dech jako varhany. „Není to pravda. Chtěl jsem jen Polské království, protože mi patří.“ Nepochopila ve snu nic. Nic králi nevyvracela. Líbal ji. Vzala jeho hlavu, zvedla ji, spatřila obličej, dívala se Václavovi do očí. Byly šedomodré, vytékaly z nich slzy jako křišťálová zrna. Zdálo se jí, že jsou manželovy oči krásné.

Rozťala ji bolest. Václav se chvěl jako list. Měl zavřená víčka, jako by ztratil vědomí.

Na paní Griffinu, kdysi krakovskou kněžnu, spadlo osvícení jako blesk z čistého nebe.

Úctyhodná matrona dala osedlat nakvap koně, vzala honosná nosítka a vydala se ve vdovském šatě s čeledí do Prahy.

Jaké neveselé noviny!

Královna Eliška Rejčka, svěřená jí kdysi na tři roky do pěstounské péče, nemůže porodit královského potomka, Václav vladař, její synovec, umírá na zhoubnou nemoc. Bůh pomoz mně i jim!

Griffina vsedla na hradě Budyni na koně. Za městečkem přestoupí do nosítek.

Jela v čele průvodu, to si neodpustí, ať se mohou poddaní pokochat pohledem na starou kněžnu, kdysi švagrovou krále Přemysla Otakara slavné paměti. Zatímco v pravici drží otěže, levicí svírá schránku s ostatky svatého Štěpána Uherského a modlí se, říká si prosby skrytě a zatvrzele. Co si vyvzdoruje na nebi?

Sama zná nejlépe údery, které navštěvují urozené lidi. Jim Bůh určil vládnout a trpět. Tito vyvolenci budou zkoušeni, to Griffina ví, ale vejdou do letopisů, zatímco poddaní a služební se rozpadnou neznatelně jako podzimní listí v hnilobě podzimu.

Ona sama patří k vyvolencům, její místo je však určeno níže u stolu. Daleko vznešenější sedadlo patří jejímu synovci Václavovi, jeho zákonité manželce Rejčce, pak teprve královým dětem: Václavovi, Anně a Elišce. Nejmladší Markéta má již manžela.

Komu náleží v tento okamžik srdce hrdé kněžny? Měla by se strachovat o království synovce Václava, měla by litovat králova mladého života, který hyne ve čtyřiatřicátém roce věku. Kdo však zastaví běh smrti?

Měla by se lekat o mladičkého Václava, vladařova syna, který se nedávno vrátil z neblahého kralování v Uhrách. Kdo zkrotí nespoutané a výtržnické mládě, až králova ruka vychladne? Stane se mládenec důstojným nástupcem věhlasu Václava Druhého?

Patří Griffinino srdce dvěma královským neteřím Anně a Elišce? Kněžna se brání, myšlenky jsou drzé jako straky a nedají se odehnat. Griffina neteře nemiluje. Anna je hašteřivá a strojivá, nijak nezastírá touhu po královské koruně, nevyniká krásou, jako by ani nepocházela z královského rodu, podědila nepůvab nebožky matky Guty s dlouhým, lakomým habsburským obličejem. A Eliška? Toto dítě zachovalo znaky přemyslovského plemene a mísí se v něm krev mnoha rodů. Je sebevědomá a ctižádostivá, dovede upadat do svárlivé a neúprosné výbušnosti, končící mdlobou. Griffina by měla Elišku milovat pro její snědou tvář, čerň vlasů, mandlové oči a širokou bradu, protože to jsou znaky Griffininy sestry Kunhuty, která se nešťastně zapletla po Otakarově smrti se Závišem.

Ne, Griffina nepojala do srdce ani Annu, ani Elišku!

V krajině mezi poli, která se strojila na bohatou žeň, mezi modrými vršky, napjatými jako stany, přestoupila stará kněžna do nosítek, poručila, aby koně popohnali v cval, sama zastřela záclonky, ačkoli svítí slunce a skřivani prozpěvují.

Pojďte sem, myšlenky, schytám vás jako ptáčník na vějici, abyste mne ovíjely šlahounky břečťanu! Mé myšlenky patří jenom tobě, má polská kukulenko, má něžná svěřenkyně, má mladičká královno Rejčko! Nemohu za to, ať mi Bůh odpustí, nebo mě ztrestá!

Koně cválají, nosítka se otřásají, Griffina rozhrnula záclonku, je celá nesvá nedočkavostí, kdy uvidí hradby královské Prahy.

Má neustále před očima vznětlivou Rejčku, jak ji poznala na Budyni, mladou královničku.

Kněžna spřádá v hlavě myšlenky.

Rejčka je něžná a láskyplná po polském otci, po švédské matce má studenou smyslnost.

Miluje stromy, ptáky, zpěv, život, ale dovede uhodit bičíkem koně i člověka. Je mírná jako ovce, prudká jako oheň. Dobrá i zlá. Dovede pálit i studit.

Byl to patricijský dům na Větším Městě, ale jiný než ten, v kterém umíral král Václav. Přechodně tu nalezli přístřeší ostatní členové panujícího přemyslovského rodu. Václav mladší se sestrami, s částí dvořanstva a služebnictva.

V obytné komoře s úzkými okny seděla na stolici paní Griffina, vdova po Lešku Černém. Otáčela hrdou hlavou po místnosti. Prohlížela si ji pronikavě, bez zjevné zvědavosti, pak položila přísný pohled na kralevice Václava.

„Mohli by nádherou soupeřit královskému dvoru.“

„Mají v měšci víc grošů než sám král. Podílejí se na kutnohorském stříbře. A tito zde, Frenclínové, obchodují s florentským suknem,“ odpověděl Václav.

Na kralevici ulpělo světlo z barevných okenních skel, Griffina si všimla, že je Václav vyšší než jeho umírající otec. Tvář měl snědou, obličej po matce Gutě dlouhý, avšak žensky sličný. Krásný mladík, krásný král, napadlo kněžnu, i to je důležité pro reprezentaci. Je už vlastně králem, nosí korunovační jméno Ladislav Pátý, trůn pod ním v Pešti sice podrazili, ale dá-li Bůh, znovu se jej ujme mocí a slávou.

Hleděla na štíhlost Václavových nohou, na úzký bok, na sebevědomé držení těla skoro už vladařské, na nádheru kabátce a zlatého kordu, na rozčesané vlasy, které se vlnily zásahem kadeřníka jako dívce. Je to král, opravdu budoucí reprezentační král, uvědomila si, jenže pod sličnou maskou vězí dosud fanfarón a větroplach.

Kněžna navštívila ráno umírajícího vladaře v Konrádově domě, zastavila se u královny Elišky Rejčky. Bydlení si zajistila u neteře abatyše Kunhuty ve svatojiřském klášteře. Denně bude docházet ke své královničce. Nadešel vhodný okamžik pro domluvu. Griffina je o tom přesvědčena. Olivová tvář vnučky Bély Uherského je strnule vznešená jako obličej světic na votivním obraze. K ústům kněžny se sbíhají vějířky vrásek. Kralevic se bezstarostně usmívá, je si však vědom, že si strohá teta neodpustí kázání. Kolik lidí mu je už uštědřovalo!

„Sedni si,“ poručila. „Ať sedíme jako rovný s rovným.“

Neušel jí pyšný záblesk ve Václavových očích. Krakovská kněžna, dávno již s nevelkým vdovským údělem, a uherský král Ladislav Pátý, který bude v několika dnech českým a polským vladařem! Jaké rovnosti, stará teto?

Poslechl však a usedl. Položil ruku na přehoz stolu. Měl na prstech více zlata a drahého kamení, nežli se slušelo.

Také řetěz na krku mu sršel červenými a modrými blesky. Nepřestával být v mysli uherským králem. Po otci podědil nádherymilovnost. Griffina to věděla.

„Ráno jsem navštívila královskou Milost,“ řekla. „Mluvila jsem s lékařem Kuncelínem. Český král nebude dlouho živ.“

Kralevic sklonil hlavu, aby ušel přímému kněžninu pohledu. „Vím to. Všecko vím. Jsem v neustálém spojení s královskou radou.“

„Můžeš mi říci, kdo je v královské radě?“

„Ví to přece každý honák Českého království,“ odpověděl Václav.

„Ty to nevíš?“

„Nebuď k tetě drzý.“

Sklonil hlavu ještě níž. Násilím potlačoval posměšek. „Je v ní učený pan Jan Wulfing, protonotář Jindřich Šturmů, otcové opati Konrád Zbraslavský, Heidenreich Sedlecký,“ odříkával zvolna.

„Němci. Jako vždycky,“ prořekla se nelibě.

Budou mě volat k slavnostnímu pořízení,“ pokračoval Václav. „Řekl mi to pan Petr Angelov.“

„S královskou Milostí je to opravdu zlé,“ připomněla.

„Ještě hůře s komorními dluhy. Proto mě budou volat.“

Griffina vstala. Vysoká, suchá, v bílém vdovském plášti s kožešinou.

Přistoupila k Václavovi, položila mu ruce na navoněné kadeře.

„Musíš získat, Václave, za každou cenu Uhry,“ pronášela s důrazem. „Dej si říci, jsem sestra tvé báby Kunhuty, bližší přízně tu nemáš.“

Zase spatřila jeho výsměch, když k ní obrátil hlavu. Je tu přece matčin habsburský rod, říkaly jí jeho potměšilé oči.

„Uhry oplývají bohatstvím, nesmíš je ztratit. Po otcově smrti připomeneš zásnub Alžbětě Uherské. I ona je z mé krve.“

„Na uherský trůn se tlačí Ota Bavorský a Karel Robert z Neapole, oba jsou z tvé krve, teto Griffino,“ připomíná Václav zlomyslně.

Griffina se nedala odradit. „Odpouštím ti prostořekost. Jednáš z jinošského nerozumu. V domě zlatníka Konráda rodí tvá macecha Rejčka. Je to dědička Velkopolského království. Nahraď ji v příštích letech osiřelost synovskou láskou a zajisti si pevně polské dědictví.“

Kralevic Václav se zvedl ze stolice. Oheň a bouře. Přemyslovská vznětlivost.

„Co když,“ zadýchal se, „co když bude mít královna syna?“ prozradil skrývaný strach.

Kněžna Griffina se shovívavě usmála.

Ty jsi však prvorozený. Království české, uherské a polské bude mít dost údělných míst pro Rejččina syna. Ostatně bude mít i biskupské mitry.“

Do zadní části Konrádova domu přicházely za umírajícím panovníkem urozené návštěvy, veskrze kněžské. Do křídla, kde ležela královna Rejčka, nesměl nikdo na přísný zákaz kněžny Griffiny.

Odpoledne, když budyňská teta opět navštívila Frenclínův dům, dostavila se za královnou svatojiřská abatyše Kunhuta s novickami. Vstoupila do komnaty, sepjala ruce a přítomné ženy slyšely zvučný hlas čtyřicetileté abatyše: „Sancta Maria, ora pro nobis! Přináším, královno, pozdravení tobě i tvému nenarozenému dítěti.“

Ženy uctivě poklekly. Rejčka však nedovedla potlačit hněvivé překvapení. Zamračila se a hleděla nevlídně na příchozí. Kunhutina tvář se podobá obličeji krále Václava, uvědomila si. Viděla jej v posledním hrozném snu. Jsou to jedny rty u abatyše i u krále. I ty oči Kunhutiny a Václavovy jako by na ni hleděly z jedné lebky. Jsou přece sourozenci, bratr a sestra, jedna podoba.

„V jakém stavu mě nachází ctihodná matka!“ obrátila se královna nevrle k Jolantě. „Podej mi plášť!“

Černé klášterní roucho benediktinek se neslyšně zavlnilo, abatyše položila levici na královniny vlasy, pravicí zvedla zlatý škapulíř, zavěšený na krku, a dala jej Rejčce políbit.

Královna nepolíbila. Odtrhla hlavu od Kunhutiny ruky, oblékala si plášť, do kterého jí pomáhala služebná.

„Přistavte velebné matce stolici!“ poručila Rejčka. „A přineste občerstvení.“

Kunhutu naučila řehole vlídnosti. Děkovala s úsměvem a usedla. Rejčka poslala služebné do vedlejší komnaty. „Přijímám tě, ctihodná matko, v cizím domě a ještě za takových okolností. Prosím za prominutí.“

„Bůh sesílá zkoušky i na korunované hlavy. Musíme nést jeho úradky pokorně.“

„Je jich mnoho,“ řekla královna vzdorně. „Já nemohu porodit a král přitom umírá.“

„Dítě se narodí, jsi mladá, překonáš obtíže. To ostatní ponechej Bohu. Rodila jsem dvě děti, vím, co je to úzkost.“

„Máš přece dosud obě děti,“ připomněla Rejčka záměrně. „Proč jsi je opustila? Zanechalas i manžela.“

Byl to neomalený úder, projev nepřízně a zášti. Rejčka sledovala řeholnici, neuhnula očima, chvěla se. Abatyše pohlédla na královnu bez hněvu.

„Milá královno, víš, kdo řekl slova: Kdo mne miluje, opustí matku i otce a následuje mne?“

„V dobách apoštolských, ne však teď,“ vysmívala se Rejčka.

„Ta věta platí dodnes. Říkalas, Eliško Rejčko, že umírá Václav. Je to můj bratr, tvůj choť. Máme obě lítost. Když mi bylo třináct roků, byla jsem v řeholi klarisek u velebné pramáti Anežky na Františku a tam mě zasáhla Jobova zvěst’ o smrti otce Přemysla. Znám bolest smrti a lidského odloučení.“

„Mně bylo osm roků, tedy méně než tobě, a stala jsem se svědkem toho, když mého otce najatci zavraždili,“ vzplanula Rejččina tvář.

„Jak tě lituji,“ řekla Kunhuta soucitně.

„Nelituj,“ vzkřikla Rejčka, „nelituj, Přemyslovno, raději se modli za krále Václava a za všecky, kteří si poskvrnili ruce krví mého nešťastného otce.“

Abatyšin obličej ještě více zbledl. „Jsi vzrušená, královno, měla bys odpočívat, bude ti potřeba síly. Hned odejdu, chtěla jsem tě jen potěšit maličkostí.“

Rejčka se pokoušela ovládat se. Uvědomila si, že tato žena jí nasazovala na hlavu královskou korunu. A královny přece mají zachovat důstojnost.

„Každá pozornost od tebe, ctihodná matko, umenší mé utrpení,“ děkovala Rejčka způsobným pohybem hlavy.

Abatyše Kunhuta vyndala ze záhybů řasnaté sukně knížku, vázanou v kůži a ve zlatě. „Jsou to modlitby a rozjímání světců Božích. Těší se veliké oblibě u sester klarisek v Kolíně nad Rýnem. Dala jsem knihu opsat a posvětil ji biskup Jan z Dražic.“

„Jak jsi pozorná!“

Rejčka rozvázala řemínky, pohlédla na titulní list se zlacenými iniciálami, dychtivě listovala, pak zvedla rozzářené oči ke Kunhutě, dávno z nich vyprchala zášť, chtěla něco říci, avšak abatyše hovořila sama:

„Nejsou tu malované výzdoby, nedovolila jsem sestrám, aby se o to pokoušely. Dost mají, když se jim povede sličné písmo, ale obírám se, milá švegruše, libým předsevzetím. Požádám písaře Beneše, aby mým jménem pozval malíře z Englicka nebo z Flander, chci dát kostelu svatého Jiří nehynoucí dar.“

Rejčka hleděla na abatyši Přemyslovnu, na její obličej, proměněný nadšením, a zahryzla se do ní závist. Jsou to Přemyslovci, uvědomila si, oni mohou všecko, Václav i Kunhuta. Vládli mocí i duchem. Václav chtěl první místo mezi králi, Kunhuta hledá prvenství mezi kláštery. Jen oni mohou, ostatní smějí usednout jen na okraj stolu.

Rejččina radost pohasla. U lukovitých úst se vyhloubila vráska, zrovna taková nad kořenem nosu. Královna zavřela knížku.

„Děkuji, ctihodná matko. Ale teď mě omluv, nějak jsem zemdlela.“

Bedlivě pozoroval, jak černý kos s lačností polyká pod nedomrlým keřem červa. Má hlad, řekl si s porozuměním, dloubl se do nosu a uvědomil si, že smrt je jako smrt. Panovníka polykají zase úbytě a nebude to trvat dlouho a zazvoní mu hrana. A já budu sloužit mladému panovníkovi za dva a půl groše, za mísu čočky, koňskou kýtu, za nové postoly a krzno. Tak uvažoval Jíra, řečený Cenek, který měl službu v městské bráně, vedoucí do Většího Města. V tyto dny se sloužilo ostře, posádka u brány byla zdvojnásobená, v králově okolí musilo být ticho jako v hrobě.

Mezitím hnali k Cenkovi jacísi zedničtí chlapi vzpírajícího se muže, který byl napodiv silný a šlachovitý, ale v tmavé tváři ukrutně zarostlý, že vyhlížel v šišatém klobouku a v rozedraných nohavicích jako loupežník.

„Zavolej velitele,“ houkl jeden z chlapů na Cenka, „je to nebezpečný člověk a sílu má jako tur.“

„Přišel na staveniště Hradu, domlouval se s mistrem Volframem, a když nepořídil, zranil ho pěstí na hlavě,“ řekl druhý.

Cenek pohleděl přísně na výtržníka. „Kdo jsi?“

„Procek z Dobrovíze, říkají mi Crha.“

„Proč jsi uhodil Volframa?“

Crha si třel zápěstí, přivedli ho spoutaného na provaze. „Ráno zabil na Hradě dubový trám mého svaka. Bolek zanechal po sobě šest děcek. Sedmé dítě mu žena porodila, když uslyšela strašnou zprávu. Chtěl jsem na mistrovi slyšení u krále.“

Jíra se tvářil nerozhodně. „Co my s tím tady?“

„Chci ke králi, Bolkova žena nemůže zůstat jenom tak. Je chudá jako kostelní myš. Stalo se to přece na královském hradě.“

Chlapi hlučeli, ze strážnice vyšli zbrojnoši. Ozbrojenci obcházeli Crhu, zřejmě jim imponoval jeho vzrůst.

„Ty chceš ke králi?“ tázal se jeden z nich ironicky. „Myslíš, že se král baví s kdejakým dřevařem?“

„Musí mě někdo vyslechnout!“ trval Crha umíněně na svém. Sedm děcek je sedm děcek. Král má stříbra plné komory. Je to jeho povinnost, starat se o vdovy a sirotky. Král to slibuje při korunovaci.“

„Slibuje,“ přisvědčil zamyšleně Jíra Cenek a mimoděk pohleděl na zimostrázový keř, nesedí-li tam dosud kos, polykající červa. „Král sliboval, jenže je sám na smrtelném lůžku.“

Crha si utíral zpocené čelo tlapou, zčervenalou od pryskyřice.

„Když mě nevyslechne vladař, je tu ještě jeho syn. Nebo královi dvořané. Někde přece musí být spravedlnost.“

Zbrojnoši se smáli, chlapi ze stavby, kteří přivedli dřevaře, připomínali horlivě Cenkovi: „Máš ho dát do želez nebo zbičovat. Zkrvavil mistra z královské stavby. Je to zbojník.“

Cenek se otočil s nechutí ke zbrojnošům. „Odveďte Crhu do věznice. Ať si pan Heiman rozhodne, co bude s dřevařem dál.“

Ještě dříve, nežli se dostavily rozhodující bolesti, musila se královna Rejčka setkat s nevlastními dětmi. S kralevicem Václavem, s princeznou Annou a Eliškou. Kněžna Griffina poručila Rejčku obléci do nových hedvábných šatů. Dala ji učesat, na zlaté vlasy vsadit královský vínek z drahokamů, vlhký obličej narychlo napustit vonným olejem a posypat líbezným práškem z francouzské země.

„Jsi, Rejčko, královna,“ připomínala jí polsky, „král dosud žije. I kdyby vypustil duši, královnou zůstaneš. Jsi s ním svázána dítětem, které se má narodit, jsi dědičkou Polského království po nebožtíku otci, nejsi o nic chudší nežli král. Až sem přijdou jeho děti, ukaž, že jsi přes své mládí královnou i manželkou, která nese důstojně královo umírání stejně jako narození Václavova potomka.“

Rejčka přikývla. Griffina odešla. Čekala však ve vedlejší komnatě, aby mohla zasáhnout, kdyby bylo třeba.

První mluvil králův spoluvladař, syn Václav. Vkládal do slov i pohybů důstojnost královského majestátu. I tak však byl jinošsky nejistý.

„Přináším ti, královno macecho, pozdravení. Jsme zarmouceni těžkou nemocí královského otce. Nemůžeme se proto radovat.“

Václav stál ve skvostném oděvu s českým lvem na prsou. Po kralevicových stranách seděly Anna a Eliška. Princezny při bratrových slovech zvedly hlavy, snědá Eliška hleděla upřeně na Rejčku.

Co odpovím? pomyslila si Rejčka. Stojí přede mnou nastávající král, který svou nedočkavost po panování prozrazuje českým lvem na kabátci. Také kralevicova mluva je sebevědomá a pyšná. Jako bych četla v jeho myšlenkách, že se s odchodem vladaře Václava skončí i mé kralování. I mé polské dědictví že pomine, neboť přejde z otce na syna. Co když porodím syna? napadlo ji. Narodí-li se syn, bude mít přece stejné právo na dědictví jako kralevic Václav. I její syn by byl nositelem přemyslovského meče. Rejčka se ulekla. Nečte kralevic Václav mé myšlenky? Nevidí do mne jako do průzračné vody?

Královna Rejčka překřížila ruce na pokrývce, zaleskly se prsteny.

I ty jí naporučila Griffina navléknout.

„Vím, jak vás zarmucuje těžká králova nemoc,“ řekla Rejčka. „Váš zármutek však není o nic menší nežli můj.“

Anna se neovládla: „Ty ztratíš dvůr a kralování, my však otce.“

Princezny se na sebe podívaly, Rejčce neušel významný záblesk v jejich očích.

„Jste děti krále Václava, já však nosím pod srdcem jeho potomka,“ mluvila Rejčka. „Vaše siroba bude lehčí než opuštěnost mého bezbranného nemluvněte.“

„Zaručím, matko, tobě i dítěti ochranu,“ prohlásil kralevic sebevědomě.

„Ani na nás nesmíš zapomenout,“ připomněla mu důrazně Eliška Přemyslovna.

Václav se posadil, princezna Anna hleděla nevraživě. Pojednou umíněně vykřikla: „Václav přece bude králem. Je prvorozený. Proč o tom vlastně hovoříme? Tvé dítě, macecho, i když to bude syn, přijde s nároky až po nás.“

Kralevic se zamračil, obrátil se na sestru. „Už od jara, co tě zasnoubili s Jindřichem, synem Menharta Korutanského, není s tebou k vydržení. Jako bys neustále šilhala i se svým snoubencem po mém království. Je to přinejmenším nechutné.“ Václav pohleděl na Elišku. „Proč ty mlčíš? Proč máš tvář jako z kamene, sedáváš bez hnutí, i když jde o tak závažné věci? Mohl bych si myslit, že mému nástupnictví nepřeješ.“

Rejčka si vzpomněla na kněžnu Griffinu. Jen zachovat klid. Ovládla se a řekla shovívavě. „Nebuďte na sebe zlí, král dosud žije. Dosud jsme ho nepochovali. Asi by se podivil, kdyby slyšel, jak se přete o království.“ Eliška vstala. Byla vyšší nežli Anna, její hlas zněl s přídechem netrpělivosti a sebevědomí. „Otec by nic neřekl, je hospodářem země a každý hospodář pamatuje na svůj statek. Na budoucnost království a na své potomky. My tři děti jsme dědici přemyslovského zboží. Tvé dítě se zatím nenarodilo, macecho.“

Vstoupila kněžna Griffina, nastal její čas. Situace se dostávala na ostří nože. Anna a Eliška by se vrhly na Rejčku jako dravci.

Griffina políbila princezny na čelo, kralevic se jí uklonil.

„Jste hodní, že jste navštívili královnu macechu,“ usmála se kněžna přísnými ústy. „Teď však potřebuje odpočinek, to nejdůležitější ji dosud čeká.“

Princezny přistoupily k lůžku, chtěly podat královně ruku. Rejčka zavřela oči a pravici vtáhla pod přikrývku.

Plebán od svatého Bartoloměje v Hostouni namočil tři svázané pšeničné klasy do měděné nádobky a vykropil jámu v zemi. Pronesl latinskou formuli, což znamenalo, že služebník Bolek došel odpočinku a že má být zahrnut hlínou.

Pak se plebán obrací na rychtáře. „Kdo zaplatí pohřeb?“

Rychtář zrozpačitěl, muži začali reptat. „Bolek nic neměl, jen šest děcek a bídu. Sedmé dítě přišlo předčasně na svět. Boží služba je zadarmo.“

Váňa od prostřední cesty sňal šišatou pokrývku z hlavy, obchází účastníky pohřbu a do klobouku mu občas cinkne ošoupaný denár. Pak mince shrábne a zastrčí plebanovi do masité ruky. „Modlete se, otče, za Bolkovu spásu, zkusil na světě víc než pes.“

Hejno hlomozících vesničanů se vrací cestou z Hostouně k Dobrovízi. K cestě se přimkl dubový háj, z něhož pochází smrtící trám na střechu Pražského hradu, tady někde za studánkou rubal ještě předevčírem Bolkův švagr Crha, jinak také řečený Procek, který se vypravil se stížností do Prahy. Co s ním je, proč se ještě nevrátil? ptají se lidé.

Za příkopem pod starým jeřábem se křídlí dochová krčma.

„Rychtáři, dej vyvalit na nebožtíkovu počest sud piva. Jsme ušlí a slunce připaluje.“

Nečekají na souhlas, hrnou se do krčmy, zapomínají na smutek.

Rychtář volky nevolky za nimi.

Bolkova sedmnáctiletá dcera Jelena s mladší sestrou Anežkou se odpojují. „Matka je tam sama s nejmenšími dětmi,“ omlouvají se.

Vtáhli je dovnitř. „Pojďte, je u nich pastýřova Běta. Ta je dobře ohlídá. Otcovi už nepomůžete. Ještěže se dlouho netrápil.“

Chatrč nebožtíka Bolka stojí na konci Dobrovíze. Vraní hnízdo pod dochem o jediné jizbě s černým ohništěm v rohu, s dvěma mušími okýnky. Mezi nimi na lůžku leží rodička Zlatava. Po zemi se plazí ušpiněná děcka v kanduších, dvě sedí venku u potoka, který se líně vleče přes dvorek. Chytají pulce.

Rodička namáhavě dýchá, na čele svítí kapičky potu. Neví o sobě. Pastýřka vzala z postele dítě, které přišlo předevčírem na svět tak neblaze, obrací je k světlu, pronikavě si je prohlíží. Když začne děcko vřískavě naříkat a modrat, podívá se Běta na rodičku. Zlatava nic nevnímá. Běta vychází chvatně z jizby s nemluvnětem. Na prahu dveří leží bílé lípové necky na zadělávání těsta. Jsou naplněné vodou. Běta musí děcko vykoupat, dříve než se vrátí lidé z pohřbu.

Bába pokládá nahé nemluvně do necek. Naslouchá, neuslyší-li hlas z jizby, pak šplouchá prsty ve vodě a hledí na dvorek. Obě starší děcka jsou zabraná do chytání pulců.

Náhle se žena rozhodne. Učiní chvatně kříž, přivře oči a modré, rozprýskané rty drmolí modlitbu.

Bábě se srdce tetelí a div nenaráží hrotem o žebra. Dlaň, která vyhlíží jako vybrakovaná plástev od medu, zatlačuje dětskou hlavičku pod vodu. Ozve se několik žbluňkavých bublinek, jen chvíli pleskají nožky jako bezmocné rybí ploutve.

Běta osuší tělíčko, zabalí do cíšky, vkrade se do jizby a položí nemluvně vedle Zlatavy. Rodička je neustále v mrákotě.

Pastýřka stojí chvíli bezradně, její tvář je nehybná jako z kamene. Běta si vytře palcem slzu z očního koutku. „I tak máš, nebožačko, děcek až po krk. Co by sis se sedmým počala!“

Rejčka prochází znovu údolím pochyb. Útočily na ni ze všech stran, protože člověk je zasažitelný nejvíce tehdy, když je sláb.

Dítě má přijít na svět a třeba přijde. Co když však zemřou obě, královna i dítě?

Jaký by však měl smysl Rejččin mladý život, který spojila s českým králem? Vždyť je osiřelá, a odejde-li, nic se nestane, nikdo neuroní slzy. Zůstane po ní jen polské dědictví. Království jejího otce, které sjednocoval a pro které ztratil život. Pro toto dědictví ji zaprodali Václavu Českému. Pro království jejího otce ji vlekla macecha Markéta Braniborská k německému dvoru a chvatně ji zasnubovala dvanáctiletému markraběti Otovi. Když pacholík zemřel, Rejčka usedavě plakala, protože se domnívala, že ztrácí duši, která by jí byla blízká. A teď polské dědictví spadne do klína cizím lidem.

Cizí ruce stejně dostanou Polské království, i když zůstane Rejčka s nemluvnětem naživu, český král odchází, polská země se dostane Přemyslovcům. Jaká nespravedlnost! Slezští a kujavští strýcové vztáhnou po Velkopolsku ruce. Vzplane boj. Ale to už není Rejččina záležitost. Ona bude musit mlčet, zůstane odstrčena a ochuzena. Žena, vlastně ještě dívka.

Byly tu včera Václavovy děti. Měla by je těšit, odchází jim otec. Ústa se jí pokřivila výsměchem. Stala se jejich matkou, přitom je kralevic o rok mladší než Rejčka, Anna s Eliškou čítají jen o málo let méně než ona. Je to k smíchu. Královy děti ji nenávidí. Vždycky v ní spatřovaly vetřelkyni, dávaly jí to najevo. Kralevic vládl jako král Ladislav v Uhrách, když musil odtud odejít, žil v Praze a k mladičké maceše se choval prapodivně. Jednou jí prokazoval úctu, podruhé ji přezíral a urážel. Je to dosud nevyhraněný, náladový člověk, hýčkaný od malička otcem. Teď se chová snesitelně, musí zachovávat důstojnost nastávajícího krále. Jak dlouho? Král zemře, jeho děti se vrhnou na ni i na její nemluvně. Kams mě to zavedl, králi Václave?

Královna Eliška Rejčka rodí v bolestech, nedaleko umírá v utrpení její manžel, vladař Václav. Jeho syn Václav Třetí žije teď v dvojnásobném napětí, zrovna tak princezna Anna a Eliška. Nejmladší Markéta s manželem Boleslavem Lehnickým štvou koně z Vratislavi do Prahy k umírajícímu panovníkovi.

Praha čeká narození dítěte se smíšenými pocity.

Před polednem, kdy se nad hlavním městem přehnala červnová bouře, přijala krakovská kněžna Griffina do loktů narozenou dívku. Stala se na matčino přání kmotrou děcka, které králův zpovědník Heřman pokřtil ještě před soumrakem na jméno Anežka.

VLADAŘ UMÍRÁ 

Prostorná rohová komnata s arkýřem v jižním křídle patricijského domu. V koutě pod klenutím prosté dřevěné lože, na jakém spávají mniši. Na režné slámě šedivá plachta, na ní spočívá umírající tělo vladaře Václava, oděné v šerou sukni cisterciáckého bratra. Na stěně nad panovníkovou hlavou visí krucifix.

Uprostřed komnaty stojí stůl, proměněný v oltář. Menší svatostánky probleskují ve výklencích čtyř oken. Jeden postavili přímo v nohách panovníkova lože, aby král viděl na bohoslužby. Vedle oltáře leží stříbrem pobité truhlice s ostatky svatých.

Pro návštěvy slouží stůl mezi hlavním oltářem a okny. Královská stráž sem vpouští příchozí jen se svolením opata Konráda ze Zbraslavi. Cisterciáčtí mniši vystřídali královskou čeleď v obsluze.

Okna jsou otevřena do červnového odpoledne. Na stupních prostředního oltáře klečí kněz a odříkává prosebné hodinky. Odpovídá mu jáhen ve fialové suknici a v bílé komži.

V komnatě se vznáší oblak kadidla, je cítit ulehlý, nasládlý pach hořících voskovic.

Pro tento ceremoniál nechtěl mít opat Konrád svědků. Zůstal při něm jen bratr Adalbert, který stříhal mnichům vousy a vyholoval tonzury. Budu sám se svými slzami, kormoutil se Konrád, a se svým králem Václavem, jehož dobrodiní jsem okoušel čtrnáct let. Budu svědkem toho, jak odkládá kus po kuse nádheru světa, aby se očistil v ohni malosti, neboť jen tak může říci Hospodin: Příteli, posedni výše!

Můj Václav, jehož pravice bývala neumdlévající v darech, pokud šlo o náš klášter Aula Regia, o Královskou síň zbraslavskou.

Tvá ruka, králi, teď odumře, tvá láska k zbraslavskému koutu přejde z končin země na nebesa!

Jenže nadzemská přízeň si ponechává výšku a dálku. Bohoslužebná roucha, náčiní a kalichy, drahocenné knihy, dědiny, dvorce, pole a lesy, čeleď a poddaní, dobytek a pernatá havěť, potoky s rybami, lesní zvěř a mlýny, to všecko kanulo až dosud jako lesní med z Václavovy dlaně.

Co bude nyní?

Opat Konrád nahlíží do rohové komnaty, kyne bratřím, kteří se nedaleko Václavova lože modlí, posílá je ven. Dal znamení bratru bradýři Adalbertovi, aby se připravil. Mnich, kterému se chvějí ruce, pokorně sklopil hlavu. Nikdy krále nestříhal, tím méně vykonával mocnému a věhlasnému vladaři takovou službu, kterou mu opat nakázal.

Jeho Milost král Václav Druhý si poručil oholit hlavu na znamení brzkého skonu.

Bratr Adalbert svírá stříbrné nůžky, násilím musí držet skříňku, aby mu nevyklouzla z prstů. Na dno pouzdra spadne králův temně kaštanový vlas.

„Spíš, nebo bdíš, můj carissime?“ ptá se nehlasně opat Konrád.

Řeholník přistoupil tiše k loži, král je popelavý v tváři, lícní kosti se mu lesknou, jako by byly natřeny olejem. Modravá víčka zastiňují oči, utonulé v tmavých jamkách, dech je krátký, chrčivý a namáhavý. Viděl jsem tě, králi, v rozpuku mladosti, naříká v duchu opat, dříve než jsi odjel do Polska k vítěznému tažení proti Lokýtkovi. Sám Bůh mi vnuknul, abych tě na tvé loňské výpravě provázel do Uher, abych jel s tebou vysvobodit život syna Václava z uherského nebezpečí. Ano, nebe mne osvítilo, když jsem tě poprosil v hradbách města Brna o potvrzení práv a výsad, které jsi již dříve udělil našemu bohumilému sídlu. Tys tak učinil. Ochotně a rád. I jiná poslední pořízení jsi vykonal, protože víš, že je člověk smrtelný a má v kteroukoli dobu myslit na poslední věci života.

Můj vladaři, můj Václave! Má naděje, náš dobrodinče! Co bude s námi?

Opat Konrád si náhle připomenul, co mu vyprávěl včera po večeři mistr Wulfing z Ostrova. Přinesl mu do komory, kde opat v blízkosti umírajícího krále spával, dva veliké pergameny. Opatroval je mistrův sluha v brašně, pečlivě a důkladně řemeny převázané. Černý Wulfing pergameny neklidně rozkládal a prosil opata, aby zasunul u dveří komory závoru.

„Je to strašné, otče opate,“ šeptal Wulfing a přivíral oči, „tak hrozné, že jsem nejprve myslil, že se mi to zdá ve snách. Soupis královských dluhů, který jsme na panovníkův rozkaz pořídili sopatem Heidenreichem a s protonotářem Jindřichem, je tak hrozivý, že na něj padne polovina království.“ Opat zaraženě mlčel, sám byl ve čtveřici, která obracela královým věřitelům kapsy a žaludky, později pro službu u samotného krále z komise na čas odešel. I když věděl, že nároky věřitelů jsou nestydatě lichvářské, nemyslil, že suma dosáhne takové výše. Teď se jí děsil.

„Co budeme dělat, mistře Jene?“ zeptal se Konrád a cítil mrazení na tučné tváři.

Pak mlčel a ani mistr Wulfing se nepřidal slovem. Oba věděli, že komorní dluh padne i na jejich hlavu. Neboť kdo je mezi neodbytnými věřiteli? Komu po vladařově smrti naroste hřebínek? Nejen pražským patricijům, třeba jsou německé řeči jako oni, ale především českým pánům, s kterými se už spolčuje hrabivý kandidát na kancléřský úřad, pan Petr Angelov, ba i sám kralevic Václav.

Oba mlčí v předtuše neblahých příštích dní.

Nejvyšší králův purkrabí Heiman z Dubé, řečený bijce Braniborů, jel k umírajícímu králi v hlubokém soustředění mysli. Nadcházející vladařova smrt byla už skutečností, proto ho nevzrušovala, srdce vyšňořeného velmože se však skličovalo obavami, co bude s královstvím, až zavře panovník oči. Je tu sice králův potomek, všichni to víme, udrží však rozhýčkaný floutek otcovu autoritu? Až vezme žezlo do ruky, nevystrčí nepřátelská smečka hlavu z děr?

V bráně vytrhl šlechtice z myšlenek velitel stráže, jakýsi mladý horlivec v zelené suknici, a překotně hlásil, že zedníci přivedli z hradní stavby buřiče.

„Co provedl?“ tázal se Heiman nevlídně. Hlášení mu znělo nepříjemně.

„Napadl mistra Volframa na staveništi.“

Pan Heiman se zatvářil netrpělivě. „Co má být?“

„Jak s ním máme naložit?“

Heiman trhl netrpělivě uzdou. „Každou pitomost mám přebírat jako hrách? Co s buřičem? To nevíš, že na buřiče patří trestná lavice?“

Kůň s Heimanem nato vyrazil branou do města, velitel stráže zůstal stát v předklonu. Teprve když pan z Dubé zmizel za rohem v křivolaké ulici, plivl si do dlaní, rozradostněn mocí, kterou mu svěřil králův purkrabí.

Hrnul se do sklepení a volal na zbrojnoše, že bude tartas, ať přinesou lavici a provazy.

Když po půlhodince vyváželi pacholci na káře rubače Crhu, řečeného Procek, s rozšvihanými zády, stala se nepochopitelná věc. Chtěli vyklopit nebožáka v travnatém pískovišti u Vltavy, aby si umyl ve vodě rány a pak se odplížil domů s výstrahou a s ponaučením. Zastavil je kralevicův rytíř s panoši. Doprovázel princeznu Elišku Přemyslovnu, která jela k umírajícímu otci.

Seděla na koni, držela pevně uzdu, její sličný obličej vyhlížel přísně a soustředěně. „Cos vyzvěděl?“ zeptala se rytíře.

„Je to rubač z Dobrovíze. Uhodil na Pražském hradě mistra. Pan Heiman ho dal zmrskat.“

„Proč to rubač udělal?“

„Hájil svého svaka, kterého zabil trám z palácové střechy. Nebožtík po sobě zanechal sedm dětí.“

Princezně se spojilo obočí nad kořenem nosu. Škubla otěží a rozjela se k pacholkům.

„Ihned zavezte zmrskaného do hospitálu na Františku. Že prosí o ošetření králova dcera Eliška.“

Chlapi stáli s otevřenými ústy. Jejich obličeje nevyhlížely ochotně.

„Slyšeli jste?“ rozkřikla se princezna. „Přesvědčím se, zdali jste vykonali můj rozkaz. Ne-li, položí pan Heiman na lavici vás.“

Král se posadil na lůžku, otevřel oči, které horečně svítily, trochu se pousmál, byl to spíš náznak úsměvu člověka, který přemáhá utrpení. Nespal, jistě nespal, pomyslil si opat Konrád, slyšel nás i za clonou víček. Má podivuhodný sluch. Všecky smysly i rozum má v ustavičné pohotovosti.

„Čekal jsem na vás, otče opate,“ řekl král a pokynul milostivě bratru bradýřovi, který stál za opatem. „Dám dnes, opate, světci Barnabášovi obětní dar.“

Konrád pohlédl překvapeně na krále. Pak si uvědomil, že je jedenáctého června, památka apoštola Barnabáše. „Dávals, Milosti, vždycky, co Bohu patřilo.“

„Vlasy jsem dosud nedaroval,“ snažil se zažertovat král. Měl na sobě šedivý hábit, na prsou rozevřený, kukla s kapucí spočívala na zádech, leskl se krůpějemi potu na kosmatých prsou a těžce dýchal.

„Nech si, královská Milosti, na sobě jen košili, teplo ti neprospívá.“

Vladař zavrtěl hlavou. „Kde by byly zásluhy, opate? Měl bych zase obléci žíněné roucho.“

„Byls spravedlivý. I touha po očistě přinese ovoce. Nepřepínej síly!“

„Jsi, opate, téměř polovina mého srdce,“ hovořil král zaníceně. „Až zemřu, obleč mne do roucha cisterciáckého konvrše a dej pohřbít na nejposlednějším místě. Třeba pod okap milované Auly Regie. Jinam nepatřím. Kdybych nevzbuzoval svou žádostí pohoršení, poručil bych, abyste mou bezduchou schránku přivázali ke koňským ocasům a vlekli ulicemi Prahy. Ejhle hříšník, ejhle pokání!“

Opat stál mlčenlivě se zkříženýma rukama, věděl, že král neblouzní. Dostavilo se jen obvyklé vědomí hluboké hříšnosti, za nímž bude následovat úpěnlivá prosba o odpuštění hříchů.

„Milosti,“ řekl opat tiše, „i v pokání se může ozvat osten pýchy!“

Král hleděl na Konráda pozorně, zdálo se, že v něm žije ještě jiná myšlenka než ta, kterou zbraslavský opat vyslovil, ba že se těch myšlenek rojí v jasné vladařově lebce celý roj, který míří k jedinému cíli: k vnitřní očistě.

„Ty víš, otče opate, že chybujeme natolik silně, jakou důležitost přikládáme hříchu. I sebenepatrnější poklesek může mít tíhu centýře, jestliže jsme se jej dopouštěli se souhlasem vůle. Byl jsem korunovaná hlava, proto mé viny bude soudit Kristus daleko závažněji.“ Václav se zadýchal, na popelavé tváři vyskočila karmínová jablíčka. „Kolikrát jsem se v noci probouzel a nemohl jsem spát pro odpovědnost, kterou na mne naložilo nebe královským majestátem. Kdybych býval v tu noc nalezl v konírně mezi sloužícími člověka, který by mě zastal a přitom mé drahé poddané neutiskoval, býval bych s ním ochotně zaměnil trůn.“

Bratr Adalbert nemohl utlumit hlasité štkaní. Opat Konrád položil ruku na vladařovu hlavu: „Uklidni se, králi, bojím se, že tvou úzkost obchází přece jen pýcha.“

Král se nepřestával dívat blouznivým pohledem. „Jak mi nerozumíš, můj drahý otče,“ řekl. „Jak jsi vzdálen mým úvahám! Chtěl jsem již předat vládu synu Václavovi a odejít na milovanou Zbraslav mezi bratry. Po královské komoře bych býval chtěl jen tisíc hřiven ročního důchodu.“

„Milosti,“ ožil opat náhlou připomínkou peněz. Vzpomněl si na večerní rozmluvu s mistrem dekretů. „Nerad opravdu v tento okamžik o tom hovořím, ale jsem povinován tvou neskonalou důvěrou k mé nepatrné osobě. Mistr Wulfing, tvůj nejmilejší kaplan a kazatel, se mnou hovořil.“

Vladařovým čelem proběhl stín nelibosti.

„Vím, chceš mi připomenout soupis komorních dluhů,“ řekl Václav Druhý. „Jaký je počet, opate? Neboj se jej vyslovit!“

Konrád pokorně sehnul hlavu: „Převeliký, královská Milosti, bojíme se jeho výše.“

„Ty a Wulfing?“

Král byl klidný. „Pošleš mi sem na zítřek kralevice Václava,“ rozkázal. „Ty se dostavíš s ním. Dohovoříme se na dalším.“

Vladaře přemohl dusivý kašel, při kterém modral. Když se uklidnil, stáhl z ramen s obdivuhodnou rychlostí cisterciánský hábit:

„Bratře Adalberte, započni dílo! A ty, otče opate, dopřej mé kajícnosti sluchu!“

Bratr Adalbert přehodil přes sehnutá králova záda bělostnou plachetku. Rýsovaly se pod ní vysedlé lopatky a výstupky páteře. Mnich otevřel stříbrné pouzdro a nasadil nůžky do vlasů.

„Stříhej, bratře,“ rozkázal opat, „schránku podržím já.“

Král Václav zavřel oči a pod plachetkou sepnul ruce jako při modlitbě.

„Konečně budu zbaven i této ozdoby,“ začal král hovořit tichým a žalujícím hlasem, „i této pomíjející ozdoby, o které jsem se domníval, že krášlí královský obličej. Neboť vězte, bratři, čtyřikrát jsem se dopustil hříchu skrze tyto kadeře. Dnes už vím, že se tak stalo z ďáblova návodu. Jen střihni, bratře Adalberte!“

První proud vlasů padl na dno stříbrné skříňky.

„Poprvé,“ hovořil král, „podlehl jsem marnivosti při sňatku královské matky Kunhuty s otčímem Závišem. Viděl jsem na matčině hlavě královský vínek, avšak pan Záviš musil mít vlas nepokrytý, jemu koruna nepříslušela, ačkoli po ní tak chorobně toužil. Jeho vlas byl hebký, lesklý, skoro temně modrý, voněl drahocennou mastí. V té době mě otčím Záviš uhranul, miloval jsem ho blouznivě, chtěl jsem být neustále při něm. Žárlil jsem i na matku Kunhutu. Poručil jsem sloužícím, aby mi vykoupali vlasy, polili mastmi a na hlavu posadili korunku s drahokamy. S korunou jsem se honosil u svatební tabule a v duchu jsem se posmíval otčímovi, že znamenám více nežli on. Jak jsem byl, bratři, tehdy marnivý i proradný!

Podruhé mne obešla pýcha a smyslnost,“ řekl vladař, „když mi bylo čtrnáct roků. Zasnubovali mě s první manželkou Gutou v Chebu. Matka Kunhuta mě provázela a otčím Záviš z Falkenštejna, protože nevěřil císařskému tchánovi Rudolfovi, zůstával nedaleko města. Guta mi hladila vlasy. ,Tvé kadeře, Václave,‘ šeptala, ‚ty tvé kadeře! Voní jako ambra, jsou hebké jako oblak, těžké jako dusná noc.‘

Neznal jsem hebkosti oblaku ani těžkosti noci, ale věděl jsem už, jak si počínat, aby Guta ztrácela v mé náruči smysly. A to byl hřích!

I potřetí, bratři, mě ovládla bezmezná pýcha, která mi odňala lidskou soudnost. Byli jste svědky před osmi lety mé korunovace. Celý rok by mohla Praha ve dne v noci hodovat u nejprostřenějších stolů za ty peníze, které královská komora vydala za korunovaci. Ve dne v noci se konaly přípravy, povozy přijížděly z nejvzdálenějších končin s drahocennými náklady, zlatníci zhotovovali korunu a šperky, krejčí šili šaty a roucha, a to takové nádhery, že nad nimi stáli diváci u vytržení. A můj vlas, na který měl mohučský arcibiskup Gerhard vsadit korunu, nesměl zůstat v pozadí. Z krajin perských vládců přivezli kupci masti a oleje nebeské vůně za hříšně velkou cenu, za kterou by se směnil poplužní dvůr.

Cítil jsem se toho dne po Bohu nejpřednější. Pyšný a silný. U mého trůnu se tísnili arcibiskupové, biskupové, desítky prelátů, proboštů, převorů, opatů, děkanů, kanovníků a farářů, množství vojvodů, knížat, markrabí, hrabat a rytířů, zatímco královskou píci požíralo skoro dvě stě tisíc koní, na kterých hosté přijeli. Nikdy tolik lidstva a zvířat Praha neviděla pohromadě a neuvidí. Také můj vlas, který nesl královskou korunu, připadal mi výlučný, a jiný než u obyčejných lidí, býval bych za jeho sličnost a úpravu nelitoval nákladu dvou královských hradů. Bratři, to byla marnivost a pýcha. A počtvrté,“ řekl Václav po chvíli a jeho ohnutá záda s vystouplou páteří se ještě více naklonila. „Teď už mne zbav, bradýři, posledního zbytku pochybené ozdoby naráz, protože je má vzpomínka spojena s nejbídnějším pokleskem. Bylo to smilstvo, bratři cisterciáčtí, smilstvo s Anežkou Švábskou z Hallu.“

Opat Konrád se zděšeně pokřižoval. „Odejdi, bratře Adalberte, král si potřebuje odpočinout. Přijdi za chvíli,“ odháněl mnicha.

„Ne,“ zadržel ho vladař. „Ať zůstane. Poslouchal jsem tě, otče opate, od chvíle, co jsem si tě oblíbil. V hodince umírání si vyprošuji dispens.“ Opatovi se objevila na tváři popelavá barva. Uklonil se a mlčel. Bradýř Adalbert vjel hřebenem do posledního pramene vlasů.

„Když jsem ztratil milovanou Gutu,“ hovořil vladař, „zhasla mi opora na zemi. Přišel věrný Jindřich Frauenlob a musil mi zpívat písně, které jsem v letech mladosti věnoval manželce. S Jindřichem zpívala Anežka Švábská. Byl to dar nebe, nebo pekla? Anežka zpívala, pak přicházela sama, opanovala mé srdce. Daroval jsem jí domy, koně. Milovali jsme se zcela nezastřeně. Když jsem dal razit groše, leželi jsme s Anežkou v lázni, česala mi tyto hnusné vlasy, líbala je a nepřestávala mi připomínat: ‚Králi, požádala jsem zlatníka Konráda, aby vyryl do formy mince tvou hlavu s královskými vlasy. Jen tak budeš pravý vladař, můj droboučký Václave, s korunou a vlasy! Budu ti zpívat a hrát, budu tě milovat, i když si přivedeš novou paní srdce.‘ Mince zůstaly, ovšem bez mé pyšné hlavy, ale milenka Anežka Švábská se mě drží dosud. I v manželství s královnou Eliškou Rejčkou. Neměl jsem dosud odhodlanosti, abych ji zapudil. Na tobě je, otče,“ obrátil se král k opatovi, „abys Anežku přivedl k úmrtnímu loži a já ukončil s ní pozemské účtování.“

„Rozrušil by ses, Milosti,“ lekl se opat. „Vyřídím to sám.“

„O mou bezúhonnost se již neboj,“ usmál se Václav trpce. „Jsem zasnouben s jinou paní srdce, nehrozí mi již nebezpečí.“

Mnich Adalbert zbavil královu hlavu vlasů a sňal mu ze zad plachetku.

Zbyla dlouhá, přemyslovská lebka s obličejem vychrtlým a promodralým od špatného okysličování krve. Opat Konrád se chvěl. Vzal od mnicha stříbrnou schránu s kadeřemi a řekl Václavovi: „Přiložím je, Milosti, k ostatkům svatých a dám do kostela Auly Regie, kterou tak miluješ.“

„Nikoli,“ řekl vladař unaveně. „Dej kadeře bratru Adalbertovi. A ty, mnichu, je vhoď před mýma očima do krbu. Ať i tuto nečistotu a špatnou ozdobu těla přijme Bůh jako kajícnou oběť!“

Dříve, než přišla Anežka Švábská, musil sloužit kněz u hlavního oltáře mši. Vladař v lůžku klečel opřen lokty o dřevěnou stolici, kterou před něho mniši postavili do lůžka.

Anežka se dostavila v doprovodu opata Konráda Zbraslavského, právě když kněží odcházeli od oltářů.

„Posaď se, paní,“ vybídl opat Anežku chladně. Sám zůstal stát, aby dal najevo, že chce být přítomen rozhovoru.

Král Václav zachoval v lůžku polohu, kterou měl při bohoslužbách. Shrnul si kapuci, chtěje zdůraznit před milenkou závažnost kajícího okamžiku.

„Nech nás o samotě, otče opate,“ poručil.

Anežka Švábská po opatově odchodu vstala, učinila rozpačitý pohyb, jako by chtěla políbit Václavovi ruku.

Král skoro štítivě odtáhl paže. „Sedni si.“

„Smím ti říkat Václave?“ zeptala se Anežka prosebně, neboť vytušila instinktem panovníkův duševní stav. „Proč mě voláš, můj králi? A proč teprve teď, cožpak bych ti neposloužila ráda u lůžka?“

„Mám dost obětavých ošetřovatelů,“ odpověděl.

„Ty se zlobíš,“ řekla plačtivě. „Ty se na Agnes zlobíš,“ opakovala a její lítost vystřídal strach, proč ji panovník volá. Uvědomila si, že vladařův život byl spjat s jejím životem, a nyní, kdy král odchází, že si může zamanout, aby odstranil nežádoucího svědka. Nejistota ji nutila, aby hovořila. „Mohl jsi vzkázat, Václave, jsme ti tak blízko, já i Frauenlob, byli bychom tu jako na koni.“

Král nepřestával hledět do jednoho místa. Odtušil ironicky: „Vím, že na koni. Daroval jsem ti dvanáct nejlepších koní.“

Anežka zčervenala hněvem. „Co přišla ke dvoru královna Rejčka, opomíjels staré přátele.“

„Neotírej se o královnu,“ napomenul ji vladař. „Já ani ty jí nesaháme po kotníky. Nechej královnu na pokoji. Rodí v bolestech mé dítě, zatímco ty jsi narození králových potomků odmítala.“

Obrátil pohled k Anežce. Švábská hraběnka polekaně vstala. Viděl vysokou, dosud ztepilou ženu v modré, přepásané sukni se široce rozevřenými a cípem dolů splývajícími rukávy. Na hrdé hlavě se zlatými vlasy seděl vínek a jemný závoj.

„Víš, proč jsem tě dal zavolat?“ zeptal se nesrdečným hlasem.

„Nevím, Milosti.“

„Říká se o tobě, že jsi mě prý nakazila ošklivou nemocí. Světu se nechce uvěřit, že by panovník umíral na tak všední chorobu, jako jsou úbytě. Ptám se tě, zdali nepravdu rozšiřuješ ty?“