Stanislav Češka 

Případ rozvaděných bratrů 

Zločiny na Velké Moravě 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Stanislav Češka, 2021 

Obálka © Martina Černá, 2021 

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR, Brno, v. v. i. 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0092-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-0093-0 (mobi)

Věnováno manželce Hance,
prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy. 

Poděkování 

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin. Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Naďa Profantová, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan, Emanuel Vlček Dovolil bych si také poděkovat panu řediteli AÚ AV Brno PhDr. Lumíru Poláčkovi, CSc. a Mgr. Zdence Kosarové z AÚ AV ČR Brno za poskytnutí předlohy pro fotografii na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1 

Moravgrad1, r. 905 

Byl první podzimní den. Slunce se toho dne stále nemohlo rozhodnout, má-li ozářit krajinu, nebo jestli má raději zůstat schované za mraky.

Kníže Slavomír z Dolnogradu2, župan veligradský3, opět přenocoval na svém moravgradském dvorci a brzy ráno už tiše rozjímal před moravgradskou bazilikou.

Zdvořile odpovídal pokynutím hlavy na pozdravy, kterými mu vzdávali úctu kolemjdoucí, mířící buď k hrobům svých blízkých, pohřbených v okolí baziliky, nebo vcházející do baziliky k ranní modlitbě.

Většinou však provedli obojí. Po krátkém zamyšlení u hrobů svých předků odešli do baziliky, aby se tam pomodlili za klid jejich duší.

Vysoký šedovlasý Slavomír i přes svůj požehnaný věk sedmdesáti pěti let měl stále pevnou, vzpřímenou postavu a budil respekt stejně jako bazilika Panny Marie4, před kterou stál.

Slavomír miloval tento kostel, jehož jasně bílé stěny vždy do daleka zářily ve svítícím slunci, pokud tedy vystoupilo z mraků. Hru světla dotvářely odlesky bohatě zdobených okenních vitráží. Celá bazilika mu připadala jako ten nejvzácnější drahokam zdobící druhé největší město Moravského království. Větší byl pouze jeho Veligrad, který spravoval už skoro padesát let, od doby, kdy jej tímto úkolem pověřil král Rastislav blahé paměti, pro Slavomíra a mnoho jiných stále ten největší a nejmoudřejší vládce Moravského království.

Slavomír zasvětil celý svůj život službě rodné zemi, kterou neskonale miloval.

Jako málo jiných dokázal v celé své osobnosti, ve všem, co celý život dělal, spojit vzdělanost, životní moudrost a diplomatickou obratnost. A samozřejmě nesmírnou osobní statečnost. Když to nešlo jinak, neváhal v čele svých mužů neohroženě likvidovat nepřátele na bitevním poli, odkud se mnohokrát vracel zbrocený jejich krví.

Krajané, jimž vládl i sloužil, Slavomíra milovali a uznávali. Jeho protivníci se jej mnohdy obávali, někdy jej i nenáviděli, vždy se však těšil i jejich respektu. Ať už proti nim stál na bitevním poli, nebo byli u jednacího stolu.

To vše, co kníže prožil a čím prošel, do jeho obličeje, orámovaného stále hustými, dlouhými šedivými vlasy spadajícími až na ramena, vrylo hluboké vrásky. Ty však jeho vzhledu dodaly ještě větší důstojnosti.

Nebývalo většinou třeba, aby do své stále pevné a silné pravice kníže uchopil drahý meč s ostrou čepelí z damaskové oceli, který si v mládí přivezl z Byzance. Stačil přísný pohled, lehké pozdvihnutí hlasu… Když však nebylo zbytí, stále Slavomír dokázal svou vzácnou, pečlivě udržovanou zbraní zasadit smrtelné rány protivníkovi.

Kníže Slavomír však byl Bohem obdarován ještě jednou zvláštní schopností, kterou byl proslulý nejen doma na Moravě, nýbrž i za jejími hranicemi.

Dokázal totiž úspěšně vypátrat pachatele těch nejtěžších a nejzáhadnějších zločinů. Nebýt knížete Slavomíra a jeho věrného přítele, vladyky vikinga Erika, kterého si kníže přivezl ze své studijní cesty po Evropě v mládí a kterému se Morava stala druhým domovem a odměnila jej za věrné služby titulem vladyky, by mnoho zločinů té doby zůstalo neobjasněno, mnoho zločinců by uniklo svému trestu. A to nejen v Moravském království.

2 

Slavomír byl jedním z vládnoucího rodu Mojmírovců. Nikdy jej však nelákaly a ani nezajímaly půtky a intriky, jejichž cílem bylo získat co největší moc a vliv nad Moravským královstvím a nad tím, kdo mu vládl. Občas takové pletichy své původce natolik pohltily, až se stali zrádci vlastní země, protože pro uskutečnění svých plánů takoví intrikáni neváhali hledat pomoc u zahraničních nepřátel své země.

Tedy především u Franků.

A ti samozřejmě rádi využili touhy po moci u podobných pletichářů, protože jim na rozdíl od nich bylo jasné, že mohou pomocí podobných existencí zničit svého dávného slovanského soupeře a nepřítele, na jehož území si odedávna činili nárok. A ti, v očích Franků, neposlušní Moravané, tedy až na těch pár mocichtivých, bezskrupulózních jedinců, takové nároky nechtěli uznat a byli stále osinou, náramně obtížnou a bolestivou osinou v zádeli Východofranské říše. Jak to tedy mnohým Frankům alespoň připadalo.

Občas však takové paktování spřátelených nepřátel nakonec skončilo neskonalým rozčarováním Franků, když ten, jehož vděčnost očekávali, v okamžiku, kdy se dostal na moravský trůn, přestal naslouchat jejich radám a začal dělat vlastní politiku.

Bylo to tak vlastně kdysi i u Rastislava, jemuž Frankové pomohli k vládě ve zmatcích, jež na Moravě nastaly po smrti velkého knížete Mojmíra, zakladatele Moravské říše v její současné podobě. I když Rastislav východofranskému králi Ludvíkovi5 nikdy nic neslíbil. To jen Ludvík si naivně myslel, že mladý moravský vládce bude stále vnímavě naslouchat jeho radám.

Ovšem pozdější velký a mocný král Svatopluk se už zachoval naprosto sobecky a bezohledně v touze po moci. Nejprve zcela bezostyšně zradil svého strýce, krále Rastislava, zrádně jej zajal a vydal východofranskému králi Ludvíkovi, Rastislavovu úhlavnímu nepříteli. I když věděl, že strýce vydává prakticky vstříc jisté smrti.

Ludvík pak Rastislava neusmrtil, nakonec jej pouze oslepil a uvrhl do doživotního žaláře v jakémsi bavorském klášteře.

Pak se však ovšem Ludvík nestačil divit poté, co Svatopluka postavil do čela bavorského vojska, pomocí kterého měl Svatopluk bouřící se Moravu přivést k poslušnosti Frankům, když se to nedařilo Ludvíkem dosazeným místodržícím Vilhelmovi a Engilšalkovi.

Svatopluk se s pomocí Bavorů vrátil na Moravu, tam své bavorské vojáky klidně zradil, vydal je pomstě krajanů, žíznících po jejich krvi, a usedl potom na moravský trůn.

A král Ludvík, jinak vynikající taktik a chytrý a schopný vládce, nevycházel z úžasu a vztekal se nad svojí naivitou, když uvěřil Svatoplukovým slibům.

3 

Slavomír si vždy dobře uvědomoval, že takové vnitřní boje v zemi a zrádná jednání některých jeho krajanů jen nahrávají nepřátelům a konkurentům Moravského království. Což, jak si Slavomír také dobře uvědomoval, byli odjakživa a budou i do budoucna především Frankové.

Ti Moravané, kteří neváhali rozdmychat domácí spory o moc, si však nepřipouštěli, někteří nad tím ve své omezenosti nepřemýšleli a byli i tací, kterým to bylo jedno, že totiž Frankové mají a budou vždy mít jednu nepopiratelnou výhodu. Byli, jsou, a pokud se nepřihodí nějaká velká katastrofa, také v budoucnu budou mnohem početnější a tedy silnější než Moravané.

Bylo potom o to důležitější, aby Moravané byli svorní a neoslabovali se sami vzájemnými bratrovražednými půtkami. Život každého moravského bojovníka byl mnohem vzácnější než u početnějších Franků.

Bohužel však bylo stále dost takových, kteří nebyli tak moudří, aby tohle všechno pochopili a potlačili své domnělé, nebo třeba i někdy i trochu oprávněné ambice ve prospěch vlastní země a těch, kdo v ní žili. Slavomír sám vždy dodržoval staré zákony moravské země a zůstával věrný jejím právoplatným moravským vládcům, jmenovaným podle starých zákonů platících, co paměť sahá.

Během svého dlouhého a Bohem požehnaného života poznal kníže Slavomír čtyři moravské panovníky.

Stále v srdcích i myslích obyvatel Moravského království vzpomínaného moudrého a bojovného knížete Mojmíra.

Prvního moravského vládce, který přiměl nejprve mocné muže moravské země a potom i všechny ostatní přijmout víru v Ježíše Krista. Nebylo to ani tak proto, že by Mojmír sám byl tak okouzlen novou vírou přicházející z ciziny s franskými, irskými, akvilejskými6 i jinými mnichy a knězi. Vírou, která nahrazovala víru v jejich staré, domácí bohy a bůžky.

Mojmír byl moudrý muž, který brzy pochopil, že obzvláště ze země mocného franského souseda je nová víra šířena nejen slovem, ale také mečem a mnohdy s tou největší krutostí.

Občas na Moravu přicházeli kupci a náhodní poutníci od slovanských bratrů z Polabí, kteří vyznávali podobnou víru jako Moravané. Od těch Mojmír věděl o krutých bojích, které sváděli se svými franskými sousedy, když ti chtěli naplnit své tužby po jejich zemi a majetku jejích obyvatel. Často si pak brali jako záminku jejich staré bohy a bůžky. Jak říkali s pocitem namyšlené nadřazenosti, pohanské bohy pohanské víry.

4 

Mojmír byl chytrý a nebyl naivní. Bylo mu tedy jasné, že přijetím křesťanské víry neochrání svůj lid před agresí Franků zcela a provždy.

Ovšem tím, že Moravané křesťanství přijmou, vyrazí Frankům z ruky mocnou zbraň. Už prostě nebudou moci Moravany napadat jen tak, kvůli malichernostem, pod záminkou šíření křesťanství.

A k tomu si Mojmír, který dokázal využít všechny možnosti, které mu život nabízel, také uvědomoval, že přijetím křesťanství získá on sám výhodu oproti svému starému rivalovi, nitravskému7 knížeti Pribinovi, na jehož území za Bílými horami8 si už dlouho dělal velké pomyšlení. Měl totiž od doby, kdy se stal ve Veligradu knížetem, velký sen – království na obou stranách Bílých hor. Říši se třemi sídly vládce – Veligradem, Moravgradem a Nitravou. A samozřejmě to měla být říše pod vládou Mojmíra a jeho následovníků. S uskutečněním svého snu pak Mojmír neváhal, jakmile mu to okolnosti dovolily.

Krátce poté, co při slavných církevních obřadech, které na Moravě vykonal pasovský biskup Reginhar9, přijali mocní mužové moravského knížectví, vedení Mojmírem, se svými rodinami víru v Ježíše Krista – což provedl osobně Reginhar, který je pokřtil – se rozjeli po Moravě Reginharem vyslaní a Mojmírem stvrzení kněží. Tito kněží, pro jistotu pod ochranou Mojmírových vojáků, protože každý na Moravě Ježíše Krista nevítal s otevřenou náručí, křtili obyvatele po celé zemi.

Když kněží ve svém činění pokročili tak, že bylo možno říct, že křesťanství se rozšířilo všude tam, kde Mojmír vládl, a když každé větší sídlo mělo svého kněze, Mojmír už na nic nečekal.

Pod záminkou šíření křesťanství k bratrům a sestrám za Bílými horami vytáhl v čele moravského vojska na Nitravsko. Rychlým a překvapivým útokem, kdy se v čele svých vojáků jako vítr spustil z Bílých hor, dobyl Nitravu, ze které Pribina uprchl v poslední chvíli se svojí ženou, dětmi a pár věrnými, aby se nakonec uchýlil pod ochranu krále Ludvíka, který mu po čase svěřil knížectví v Dolní Panonii, poblíž jezera zvaného Blatenské, směrem západu slunce od této vodní plochy.

Mojmír nitravského knížete nepronásledoval, protože netoužil po jeho krvi, nýbrž po jeho zemi. Nitravsko konečně spojil s Moravou do jednoho vysněného státu, Moravského knížectví.

Kníže Mojmír tak položil základy mocného moravského státu, ve kterém se Slavomír narodil právě v době oficiálního přijetí křesťanství.

Stalo se tak v Dolnogradu, mocném hradišti na řece Dyji, kde jeho otec zastával úřad župana.

5 

Krátce před koncem Mojmírovy vlády potom mladý Slavomír odešel za studii, která jej zavedla do franského Kolína, papežského Říma a mocné byzantské Konstantinopole.

Odešel jako nezralý mladík, aby se z tohoto mnohaletého putování vrátil jako mladý, silný a vzdělaný muž, který si s sebou kromě vzdělání a životního rozhledu přivezl také jasnou představu, jaké směřování své milované vlasti by si přál.

Ovšem Slavomír si ze své velké cesty přivezl nejen vědomosti a zkušenosti, nýbrž se vrátil i s celoživotním věrným přítelem a druhem, vikingem Erikem. Mužem, který se díky své statečnosti a věrnosti svému novému domovu po čase stal respektovaným a uznávaným vladykou.

Slavomír se po svém návratu domů nikdy nesnažil získat moravský trůn, i když se mu i taková příležitost časem naskytla.

Místo toho dal všechny své schopnosti, vědomosti, zkušenosti, odvahu i věrnost do služeb všech Mojmírových následovníků – synovce Rastislava, jeho synovce Svatopluka a nyní i Svatoplukova syna Mojmíra.

Životní osudy Slavomírovy se po návratu domů pevně spojily s osudem jeho země.

V pouhých dvaceti pěti letech, krátce po jeho návratu domů, vyznamenal král Rastislav Slavomíra jako nejmladšího velmože v historii moravské země knížecím titulem. Stalo se tak poté, kdy se léta Páně 855 především díky Slavomírově chytrosti a odvaze dokázala Morava ubránit zničujícímu útoku obrovské přesily franských vojsk vedených samotným rozezleným králem Ludvíkem, který chtěl přísně ztrestat knížete Rastislava za jeho nedostatek poslušnosti k Ludvíkově královskému majestátu.

Především díky Slavomírovi se tehdy Moravané nejen Frankům ubránili, navíc jich spoustu pozabíjeli doma na Moravě a k tomu je ještě těžce ztrestali na jejich vlastním území, přičemž velice poplenili Východní marku10, kterou hnali v hrůze prchající franská vojska.

Sám Ludvík byl nakonec rád, že se mu podařilo z Moravy uprchnout. A přes to, jak potupně musel z Moravy uprchnout a dále nenáviděl Rastislava, který se od té doby začal titulovat králem, mocný východofranský král si mladého moravského knížete poprvé povšiml a začal si jej velice považovat a uznával jej a respektoval jeho válečnické i diplomatické kvality.

Ludvík totiž nesnášel ty, kdo mu pochlebovali. A naopak měl v úctě ty, kdo se mu třeba dokázali postavit, ať už v boji, nebo při jednání, ovšem dokázali si potom stát za svým. Ovšem tohle svoje přesvědčení východofranský král nedával okatě najevo, aby si nezadal. Pokud ovšem někdo pozorně sledoval Ludvíkovo jednání, bylo mu vše jasné. Pohříchu většina lidí kolem něho toho nebyla schopna a přísnému králi se snažila vlichotit. Bohužel pro takové lidi i pro krále samotného.

Ke knížecímu titulu přidal Rastislav Slavomírovi také úřad župana v největším moravském sídle, ve Veligradu.

Protože nový kníže a župan veligradský pocházel z Dolnogradu a svůj vlastní dvorec měl také v Moravgradu, bylo jasné, že si potřebuje vybudovat nové, reprezentativní sídlo ve městě, které se mu mělo stát novým domovem a sídlem jeho úřadu.

Rastislav proto Slavomírovi daroval ve Veligradu velkou část z královských pozemků. Slavomír si tam tehdy postavil výstavný dvorec, na kterém od té doby žil a ze kterého vyjížděl od své rodiny na cesty do blízka i daleka.

Ovšem Slavomír nebyl žádný povýšený sobec, který by zapomínal na lidi, kteří mu pomáhají v jeho díle. Jak mu bylo vždy vlastní, vybudoval nejen své nové sídlo. Velkou část svého nového rozlehlého dvorce vyhradil také pro domy svých nejbližších, kterým s jejich stavbami navíc pomohl.

Král odměnil Slavomíra za jeho služby vpravdě královsky. Slavomír proto cítil k tomu všemu povinnost vybudovat také něco, co bude sloužit dlouhá léta všem lidem kolem něj ve Veligradu.

A tak na Slavomírově dvorci vyrostl díky jeho majiteli obdivovaný stavební skvost. Sice nikoliv největší, ovšem na Moravě asi nejkrásnější kostel, jaký zde byl v té době postaven, chrám sv. Petra a Pavla11.

Chrám, který se ihned po svém vzniku stal největší ozdobou a přímo symbolem Veligradu.

6 

Slavomír se stal po slavném vítězství nad králem Ludvíkem jedním z mála skutečných Rastislavových přátel. Královy důvěry si nesmírně považoval a nikdy by si nedovolil ji zklamat.

Mladý kníže hrál jednu z nejdůležitějších rolí u všech událostí, které byly zásadní pro historii a vývoj Moravského království.

Byl u zrodu nápadu na posílení samostatnosti Rastislavovy říše tím, že prosadí vybudování vlastní církevní provincie, nezávislé na pasovském biskupství.

Přijal proto od krále Rastislava úkol postavit se do čela poselstva, které z Byzance přivede učené bratry Konstantina a Metoděje, kteří posléze vychovali první generaci vlastních, moravských kněží a Metoděj byl papežem Hadriánem II. jmenován prvním moravským arcibiskupem.

Když došlo k dalšímu konfliktu mezi Rastislavem a Ludvíkem léta Páně 864 na Dowině12, kdy Ludvík na místním nedobytném hradišti obklíčil Rastislava, který nemohl ven, ovšem Ludvík zase nebyl schopen hradiště dobýt, byl to opět Slavomír, který krále Rastislava nakonec osvobodil a oba rozvaděné kohouty alespoň na čas usmířil.13

A když o šest let později kníže Svatopluk hanebně zradil svého strýce Rastislava a vydal jej jeho úhlavnímu nepříteli Ludvíkovi, Slavomír se nejprve zoufale snažil podlému únosu zabránit. Když to nebylo možné, už jako čtyřicetiletý zralý muž se pak bez nejmenšího rozmýšlení vydal do Řezna na soud s Rastislavem.

Slavomír tehdy u soudu s Rastislavem, pořádaným samotným východofranským králem Ludvíkem, stál doslova sám proti všem a těžce na něj dolehlo, že se mu nepodařilo přes veškerou snahu a osobní nasazení zabránit tomu, že soud nakonec Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů. Krále Rastislava tehdy odvážný Slavomír nezachránil, ovšem k údivu všech kolem, kteří čekali Ludvíkovu pomstu vůči opovážlivému moravskému velmoži, který bez ohledu na následky a riziko vlastního uvěznění či popravy Rastislava odvážně obhajoval, Ludvíkův respekt ke Slavomírovi vzrostl ještě víc.

Na straně druhé ovšem tehdy Ludvík podcenil houževnatost a také proradnost mezitím zajatého Svatopluka. Ten se léta Páně 871, po útěku z franského tábora od vojáků, se kterými jej Ludvík poslal udělat pořádek na Moravě, dostal nakonec především Slavomírovou zásluhou až na moravský trůn. Tehdy byl totiž Slavomír první, kdo uznal, že přes svoji hanebnou zradu strýce má Svatopluk podle starých zákonů nárok na to, stát se moravským králem. Ovšem nebylo to jen tak a Slavomír donutil sebevědomého Svatopluka k tomu, aby nepřímo uznal svoji vinu. Než jej uznal jako svého krále, musel se Svatopluk pokorně sklonit a přísahat věrnost moravské zemi.

Toto gesto pokory bylo pro Svatopluka jako vypít plný pohár odvaru z pelyňku. Dlouho to, ve svých očích, ponížení Slavomírovi nemohl zapomenout.

7 

Časem pak zloba a touha po pomstě na zásadovém veligradském županovi z nového krále vyprchala. Stalo se tak po třech letech, když opět především Slavomírovým přičiněním bylo na delší čas konečně ukončeno dlouhé a hořké nepřátelství mezi Východofranskou říší a Moravským královstvím. Slavomír tehdy vyjednal s králem Ludvíkem konečně výhodný mír ve Forahheimu14, čímž skončila vyčerpávající válka mezi oběma zeměmi. Válka, u které bylo jasné, že ani jedna strana se nemůže stát vítězem, aniž by zaplatila cenu tak vysokou, že by takové vítězství bylo spíš porážkou.

Mír uvolnil ruce oběma vládcům. Ludvík, který cítil, že se blíží ke konci své životní dráhy, mohl uspořádat záležitosti ve své zemi a pro Svatopluka to znamenalo, že mohl započít mocenský vzestup svůj i Moravského království.

Svatopluk tehdy konečně plně pochopil, jak je pro něj cenné mít na své straně muže, jako je Slavomír. A věnoval mu od té doby stejnou důvěru jako jeho strýc.

Od té doby stál Slavomír pevně po boku krále Svatopluka i arcibiskupa Metoděje a stále tak byl ve středu hlavního dění v Moravském království.

Stál samozřejmě po boku Metodějově, když ten se musel jet obhajovat do Říma léta Páně 880.

A spolu s Metodějem pak dopravil na Moravu papežské privilegium „Industriae tuae“15, dokument, který znamenal naprostý triumf Metodějovy cesty do Říma, původně konané pouze kvůli arcibiskupově obhajobě.

Toto privilegium dalo Svatoplukovi zvláštní postavení mezi tehdejšími evropskými vládci. Papež v něm totiž potvrdil, že moravského vládce vzal do své osobní ochrany. Tím vlastně uznal naprostou nezávislost Moravského království na Východofranské říši. I když v podstatě šlo o potvrzení faktického stavu věcí, byl diplomatický význam tohoto aktu pro Moravskou říši i jejího vládce nesmírně významný a jeho výsledkem bylo to, že všeobecná vážnost Svatoplukova tímto privilegiem neobyčejně vzrostla.

Ve Slavomírově Veligradu se pak o tři roky později konal také slavný obřad, jehož důležitost spočívala v tom, že potvrdil vzrůstající význam Moravského království na území jeho západních sousedů, českých kmenů.

Což by ještě samo o sobě nebylo tak významné. Jenže Čechy byly už tradičně oblastí zájmu Východofranské říše, takže tím, že se připojily k Moravskému království, přišli Frankové o kus svého vlivu. Což se jim příliš nelíbilo. Jenže nejmladší syn už nebožtíka krále Ludvíka, Karel III., řečený Tlustý, císař římský a král italský a východofranský, vcelku moudře usoudil, že nějaké Čechy mu nestojí za problémy s králem Svatoplukem. A Svatopluk zase chápal, že horské, pohraniční hvozdy Čech znamenají konec jeho vlivu. A že dál už se opravdu nemá snažit rozšiřovat svoji moc.

8 

Spojenectví Moravy a Čech, nebo lépe řečeno rozšíření vlivu Moravského království na území českých kmenů bylo stvrzeno slavným obřadem, při kterém přijal rukama Metoděje křesťanství český kníže Bořivoj i se svojí manželkou Ludmilou. V Čechách tehdy sice působili misionáři vyslaní řezenským biskupem a čas od času se tam Frankové pokoušeli šířit křesťanství i mečem a ohněm při občasných válkách.

Výsledky takového šíření křesťanské víry však byly nevalné. A to i přesto, že už víc než před půlstoletím 14 českých knížat přijalo křesťanství.

Vládcové českých kmenů si tehdy také slibovali od tohoto aktu ochranu před útoky Franků. Ovšem ve svém očekávání se zklamali. Mimo jiné i proto, že na rozdíl od Moravanů nebyli jednotní a každý vládl pouze ve svém malém knížectví.

Nové spojení Moravy a Čech tak byl akt výhodný pro obě země. Svatopluk byl sice vládce tvrdý, ovšem i tak si s ním většina Čechů, urozených i neurozených, rozuměla lépe než s Franky. A pro samotného Svatopluka znamenalo spojenectví s Čechy rozšíření jeho vlivu na úkor věčných franských rivalů a nepřátel. Což, pravda, kromě praktické výhody v posílení jeho říše lahodilo i Svatoplukově samolibosti.

Samozřejmě byli i takoví Čechové, kteří se s příchodem Moravanů nesmířili. A od dobrých vztahů s Franky očekávali různé výhody. Mocenské i obchodní. Je pravda, že i na Moravě byli tací, kterým se nechtělo dráždit Franky, nebo kteří hledali výhody ve spojenectví s nimi. Příkladem byl kdysi ostatně i Svatopluk. Jenže na rozdíl od Čechů bylo takových Moravanů méně, a pokud se už vyskytovali, obvykle se podobně jako svého času u Svatopluka jednalo o bezskrupulózní jedince hledající okamžité výhody a neváhající své dočasné franské spojence při první vhodné příležitosti zradit.

Proto se Frankové do bojů s Moravany nehrnuli tak ochotně jako do bojů s Čechy, a proto také císař Karel se sebezapřením toleroval růst moravského vlivu na Moravě.

A tak Slavomír stál nejen po boku Metodějovi a Svatoplukovi při Bořivojově křtu, ale i při dalších událostech důležitých pro Moravské království.

Takovou náramně významnou událostí, nesmírné významnou pro suverénní postavení Moravského království, bylo právě jednání Karla a Svatopluka, jež se konalo léta Páně 884 na hoře Comiano u řeky Tulln. Oba vládci zde uzavřeli památnou a důležitou mírovou dohodu, ve které Svatopluk uznal Karlovu císařskou hodnost, a oba se zároveň vzájemně zavázali neútočit na zemi toho druhého.

Svatopluk slíbil, že pokud bude Karel živý, nevtrhne se svými vojsky na jeho území. Ovšem císař na druhé straně zase uznal Svatoplukovy územní zisky v Zadunajsku, které moravský král dosáhl při svých nemilosrdných útocích na potomky někdejších východofranských správců Moravy Vilhelma a Engilšalka, kteří z nařízení krále Ludvíka spravovali Moravu v dobách po vzpouře Svatopluka proti Rastislavovi. Tyto Svatoplukovy zisky sahaly od Wienerwaldu až po řeku Drávu.

9 

Je jasné, že císaři Karlovi se Svatoplukovy výboje příliš nezamlouvaly, a už vůbec neměl radost z jeho sílící moci, jejímž jedním z důkazů byl i sílící vliv nad Čechami.

Císař byl však pragmatik, který si dobře uvědomoval, že znepřátelit si mocného moravského vládce by znamenalo dlouhou válku. I když se takový smířlivý pohled na vztahy s Moravany mnohým v jeho okolí nelíbil.

Karel však opravdu netoužil po další válce s nemilosrdnými Moravany. Válce, která by nepochybně byla plná obětí a ztrát a jejíž konec by byl hodně nejasný.

Karel si dobře uvědomoval, že Frankové jsou silnější než Moravané. Ovšem moravská mocná hradiště tuto nevýhodu v počtu vojáků více než vyrovnávala. A jak se navíc mezi Franky říkalo, Moravané byli v boji jako vzteklí psi, nemilosrdní ke svým nepřátelům. A pokud v nich bylo jen trochu života, kousali a kousali, trhali a trhali. Ostatně od svého otce dobře věděl, jak si ten před třemi desetiletími zachránil s velkým štěstím holý život při úprku z Moravy. Jakou úlevou pro něj bylo, když se s pár vojáky, kteří jej doprovázeli, přeplavil přes Dunaj a na jeho druhé straně nechal zuřivým moravským pronásledovatelům jen pár rozbitých, nepoužitelných člunů.

Mimochodem mezi oněmi pronásledovateli byl tehdy i Slavomír, který jim velel.

A Karel přes svůj blahobytný vzhled, díky kterému získal své přízvisko, nebyl žádný zbabělec. Ovšem na druhé straně ani netoužil po tom, bojovat ve válkách, které se vedou z pouhého rozmaru.

A tak císař Karel moudře usoudil, že klid na moravských hranicích pro něj bude výhodnější před dlouhým, nejistým a nákladným válčením, a dohodl se se Svatoplukem na hoře Comiano o míru.

O rok později byl Slavomír u smrtelného lůžka svého přítele Metoděje, aby jej nakonec vyprovodil na jeho poslední cestě do hrobu v moravgradské bazilice.

Při následném honu na Metodějovy žáky a likvidaci jeho díla, které organizoval horlivý Wiching v touze po trůnu moravského metropolity, Slavomír alespoň poskytl ve své župě útočiště mnoha Metodějovým druhům a zachránil Metodějovy spisy, když už král Svatopluk blahovolně sledoval Wichingovo řádění.

Ovšem je třeba dodat, že stejně tak Svatopluk nebránil ani Slavomírovi v jeho snaze zachovat z Metodějova díla to, co se dalo, při dodržení striktních pokynů vydaných papežem na likvidaci moravské liturgie díky Wichingově snažení.

A král se nitravskému biskupovi ani v nejmenším nesnažil pomoci v jeho snaze stát se Metodějovým nástupcem.

Wichingovo snažení tak postupně upadalo, když stále zůstával pouhým administrátorem moravské arcidiecéze, protože nenašel pochopení ani u krále, ani u papeže. A nakonec z Moravy uprchl zpět domů do Bavor, aby se stal kancléřem krále Arnulfa Korutanského a posléze také krátce biskupem pasovským.

Arnulf však na rozdíl od strýce Karla, kterému i díky jeho ochrnutí vypověděli velmožové Východofranské říše poslušnost, a tak se nástupcem svého strýce stal právě on, nemanželský syn Karlomana, nejstaršího syna velkého krále Ludvíka, viděl jako jeden ze svých životních cílů pokoření Moravy a jejího krále Svatopluka.

Opět i díky Slavomírovi se Arnulfovy tužby nevyplnily. Ten sice nejprve uznal Svatoplukovu vládu nad Čechami, které se král ujal léta Páně 889 po smrti knížete Bořivoje, ovšem potom v letech 892 a 893 zaútočil na Moravu. Moravané však franské útočníky vyprovodili se zlou a toto válčení nakonec ukončila smrt Svatoplukova léta Páně 894 a také to, že Arnulf měl potom starosti s válčením v Itálii, odkud se vrátil ochrnutý na nosítkách, když jej skolila mrtvice, prokletí jeho rodu16, takže na sklonku své vlády byl už neschopný vládnout osobně.

To mu ovšem nebránilo v tom, spřádat i nadále intriky proti Moravě a popouzet nitravského knížete Svatopluka v tom, stavět se proti staršímu bratrovi Mojmírovi, který po otci Svatoplukovi převzal léta Páně 894 vládu nad Moravou.