Volker Kutscher 

Marlow 

Originální název: Marlow, 

vydáno u Piper Verlag GmbH, München/Berlin, Germany 2018 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2018 Piper Verlag GmbH, München/Berlin 

Translation © Tomáš Butala, 2020 

Cover design © Rudolf Linn, Cologne 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9562-3 (epub) 

ISBN 978-80-243-9563-0 (mobi) 

I am quite sure that I have no race prejudices, and I think I have no colour prejudices nor caste prejudices nor creed prejudices. All that I care to know is that a man is a human being – that is enough for me; he can’t be any worse.

MARK TWAIN 

JINÝ PŘÍBĚH 

Marlow, velkovévodství Meklenbursko-Zvěřínsko
Neděle 28. července 1918 

Statek neleží příliš daleko od města. Od Marlowa, malého, ospalého hnízda v Meklenbursku, které si smí říkat město jen proto, že před stovkami let, z důvodů, jež už si nikdo nepamatuje, obdrželo městská práva. Moře není vzdálené, ale většina obyvatel Marlowa ho nikdy neviděla, jen málo jich vůbec kdy vytáhlo paty za hranice městečka. To až později válka rozehnala muže do všech světových stran. Ovšem i z vojáků, které město Marlow obětovalo světové válce, viděli moře jen nemnozí, drtivá většina z nich byla železničními vagóny odvezena na frontu, přímo do bahna zákopů, v nichž pak také skoro všichni pochcípali.

Z tohoto úhlu pohledu jsi měl štěstí: třebaže ses narodil v Marlowě, dostal ses pryč, prožil jsi velkou část svého mládí na opačném konci světa, dobu potom ve Švýcarsku, na internátě a na univerzitě. Potom si přišla válka i pro tebe, ale přežils ji, zatím, ačkoliv na východní frontě, kam tě to zaválo, se umírá úplně stejně jako na západě.

A teď to byla právě válka, co tě přivedlo zpátky. Tvá zdravotnická kompanie byla z fronty stažena do rezervního lazaretu Pasewalk. Ne v Meklenbursku, ale v Pomořansku, ovšem dost blízko na to, aby se k tobě dostaly ty řeči. O čínské děvce v Marlowě a jejím bastardovi. A že ji Bůh ve své spravedlivosti potrestal zlou nemocí. Ten příběh tě vyburcoval hned, jak jsi ho poprvé uslyšel, a když ses dál vyptával, ale nedokázal zjistit nic přesnějšího, věděl jsi, že tam musíš jet. Do Marlowa. Na Altendorf.

Přijedeš na statek až za tmy. Zaparkuješ před hlavní budovou a vystoupíš z automobilu. Zatímco čekáš, až někdo zareaguje na tvé klepání, přehlížíš dvůr, který ti byl v prvních letech života domovem a který jsi už nikdy nechtěl spatřit. Stejně tak, jako jsi nechtěl znovu spatřit tu zemi navazující na pobřeží. Osud ale na takové plány nedbá. A válka ještě míň.

Slyšíš kroky, potom ve dveřích stojí starý Engelke s lucernou v ruce a mžourá na pozdního návštěvníka. Engelke, jediný, kdo zůstal statku Altendorf vždycky věrný i v letech, kdy pán pobýval ve městě Čching-tao v kolonii Ťiao-čou.

Výraz starého muže je nečitelný, pouze nepatrné zachvění obočí ti prozradí, že tě musel poznat, ovšem nedá se říct, jestli tím vyjadřuje úlek, překvapení, nebo něco úplně jiného.

V první chvíli si myslíš, že Engelke dveře zase okamžitě přibouchne. Pak ale otevře ústa.

„Mladý pane! To je překvapení! Vůbec jsem nevěděl, že jste…“

„Je tady?“

„Koho myslíte?“

„Ona tu je, mám pravdu? On ji přivezl z Čching-tao! Vím to.“

„Měl byste si promluvit s panem otcem, mladý pane, já…“

Protlačíš se do haly kolem starce, který se tě marně snaží zadržet.

„Řekni mi, kde je, Engelke! Zaveď mě k ní!“

„Tady není, pane, tady ne.“

Engelke tě táhne za rukáv pryč z haly, vyjdete z domu. Venku ze dveří starý sluha pokyne lampou přes dvůr, jako by mu to bylo trapné.

To snad není pravda. Otec ji přivezl do Německa, ale nenechá ji bydlet v panském domě. Ani teď, když je nemocná. Vezmeš od starocha lucernu a kráčíš k čeledníkům, které se ve stínu panského domu krčí jako plaché děti. Ještě než dojdeš k prvnímu domku, prořízne noc nelidský, vysoký výkřik. Na okamžik zkameníš, pak o to víc přidáš do kroku, běžíš přes dvůr k malému domku, z něhož se ten výkřik ozval, a vtrhneš bez klepání dovnitř.

Leží v ložnici ve světle petrolejové lampy.

Vedle lůžka sedí její syn, o kterém jsi už slyšel, ale nikdy ho neviděl, a drží ji za ruku. Když vejdeš do místnosti, zvedne hlavu. Její obličej se leskne potem a je zbrázděn bolestí. Člověk by nevěřil, že jí je sotva pětatřicet, tak strhané jsou její rysy, tak hluboko se jí vrásky zarývají do pleti. A přesto vším tím utrpením prosvítá její krása.

„To jsi ty,“ řekne a zní to, jako by nevěřila svým očím. Její němčina je bezchybná, bez jakéhokoliv přízvuku, to tě udivovalo už dřív. Současně se jí nikdy nepodařilo naučit tě alespoň trochu slušně mandarínsky, ačkoliv to byl její hlavní úkol.

Myslel sis, že už ji nikdy neuvidíš, ale nikdy jsi na ni nezapomněl.

„Čchen-Lu,“ řekneš a vezmeš ji za ruku. „Co je s tebou? Jsi nemocná.“

„Promiň. Ale někdy to tolik bolí!“

Na její zpocené tváři zrůzněné bolestí se skutečně objeví úsměv. Podívá se na chlapce.

„Jdi spát, Kuen-Yao,“ řekne. „Tento pán je dobrý přítel.“

Chlapec si tě prohlíží se směsicí nedůvěry a náklonnosti. Jeho neproniknutelnýma černýma očima prokmitne slabý záchvěv naděje. Potom vstane a odejde z místnosti.

„Tvůj syn?“ Přikývne.

„Hezký chlapec.“

„Že?“ Usměje se. „Ach, Magnusi! Mám o něj starost. Kdo se o něj postará, až tady nebudu? Je mu teprve jedenáct.“

„Nemluv tak.“

„Doktor Erichsen říká, že se to nedá vyléčit. Je to v játrech. Prorůstá to všude.“

Nedáš na sobě znát úlek. „Proč tu doktor není?“ ptáš se. „Jaké léky ti dává?“

Její pohled se stočí k nočnímu stolku. Vedle sklenice s vodou tam leží skleněná tuba aspirinu.

„Tohle je vtip! Potřebuješ silné léky na bolest.“

„Ach, ono už stejně nic nepomůže.“ Zase se usměje.

„Jsem tak ráda, že jsi tady. Myslela jsem, že už tě neuvidím.“

Vezmeš ji za ruku. „Jsem lékař,“ řekneš. „Tedy, ještě ne úplně. Šikovatel zdravotníků, studium musí počkat, když vlast volá. Ale vím, co ti pomůže. Já… Počkej!“

Jdeš ven k autu. Ve tvojí lékařské brašně, kterou vozíš všude s sebou, musí být ještě jedna ampulka. Nejdůležitější prostředek, který ve válce máte. Když se vrátíš do ložnice, vidíš, že zase trpí dalším návalem bolesti a jen s vynaložením všech sil potlačuje výkřik. Pospícháš s natahováním injekce. Její kůže je tak tenká a průsvitná, že nemusíš žílu vůbec hledat. Úplně vidíš, jak se jí morfium rozlévá tělem a tiší bolest. Zatnuté svaly se uvolňují, napětí z její tváře mizí.

„Všechno bude zase dobré,“ říkáš, třebaže víš, že to není pravda.

Přikývne. Třebaže ví, že lžeš.

Její rysy jsou stále pokojnější, její úsměv je tak přirozený, že by si člověk myslel, že je na cestě k uzdravení. To ona ale není. Jenom přestala cítit bolest.

Víc pro ni udělat nemůžeš. Nikdo už pro ni víc udělat nemůže. A doktor Erichsen, ten mastičkář, jí odepřel dokonce i tohle. Možná jen proto, že mu nikdo nechce zaplatit. Aspirin! To je směšné! Ten pes by klidně nechal Čchen-Lu bídně a bolestivě pojít.

Hladíš ji po čele a zůstáváš sedět u postele, dokud neupadne do spánku. Než odejdeš z domu, jdeš se ještě podívat na chlapce. Ten také hluboce spí. O kolik spánku je ta nemoc oba oloupila?

Odneseš lékařskou brašnu zpátky do auta a jdeš k panskému domu. Tentokrát neklepeš, otevřeš těžké dveře a jdeš dovnitř, lucerna ti svítí na cestu. Otce najdeš v salónu s nohama na stole, zatímco mu Engelke právě dolévá víno.

„Magnusi,“ řekne a posadí se rovně, „přece jenom jdeš také za mnou! Už jsem si myslel, že je pro tebe ta malá děvka důležitější než vlastní otec.“

Zamyslíš se, jestli byl otec vždycky tak cynický a zahořklý, nebo jestli z něj toho nesnášenlivého mizeru, který tu teď před tebou sedí, udělala až smrt jeho ženy jen několik měsíců po vašem příjezdu do Číny. Naposledy jsi ho viděl přibližně před deseti lety. V kolonii, v přístavu města Čching-tao. Friedrich Larsen ani nezamával, když jeho nejstarší syn nastupoval na palubu parníku, který ho měl odvézt zpátky do Evropy a na internát, daleko od veškerého pokušení, daleko od mladé ženy, do níž se šestnáctiletý chlapec zamiloval až po uši.

Otec je možná skutečně ublížený, protože ho jeho nejstarší nikdy nenavštívil. Ani tehdy, když byl císařský lesní inspektor Friedrich Larsen několik měsíců po vypuknutí války vyhnán z kolonie japonskými jednotkami a musel se vrátit do Meklenburska. To všechno ses dozvěděl teprve o mnoho měsíců později ze stručného dopisu doručeného polní poštou. A také to, že bratři mezitím narukovali do armády. A po pár měsících padli. Ale že vzal s sebou do Německa Čchen-Lu, to ti starý pán zamlčel.

A teď tady sedí a pije, trousí nechutné poznámky, pije a směje se, zatímco vedle čeká lidská bytost na smrt.

„Proč ji nevezmete do panského domu? Proč tady není doktor Erichsen? Má bolesti!“

„Do panského domu? Bože, Magnusi, ona není Larsenová, ona je služebná. Samozřejmě zůstane v čeledníku. Ten její křik je i bez toho slyšet až sem.“

„Ona umírá, zatraceně!“

„Tak to chodí. Pokud se Pán rozhodne povolat k sobě některou ze svých oveček, co s tím člověk může…“

„Buď zticha, já ty tvoje bigotní žvásty nesnesu! Mluvíš takhle i o svých synech, kteří zůstali ve válce?“

Friedrich Larsen se zvedne z křesla a natáhne se pro hůl. Chůze je pro něj obtížná.

„Bigotní?“ prohlásí, když stane před svým synem.

„Kdo se o ni celé roky staral? Kdo poslepoval tu hromadu střepů, které po sobě pan syn zanechal?“

„Tys mě poslal pryč! Na druhý konec světa!“

Otec k tobě přistoupí blíž, tak blízko, že z něj cítíš alkohol.

„Pokud ti na té malé děvce tolik záleží,“ zasyčí Friedrich Larsen, „tak se o ni starej sám. A o toho jejího bastarda. Do tohoto domu už ale nevkročíš! Rozumíš?“ Ukáže ke dveřím. „Jdi! Zmiz! Už tě nechci vidět.“

Otočíš se a nevěnuješ otci už ani pohled. Víš, že do rodného domu už nikdy nevstoupíš. Ale víš, že se vrátíš.

I 

Sobota 24. srpna až sobota 31. srpna 1935 

1 

Když Gerhard Brunner vyšel z nádražní budovy a podíval se na pozdně letní nebe poseté obláčky, cítil se, jako kdyby právě přijel. A svým způsobem tomu tak i bylo. Muž, který stál na náměstí Askanischer Platz v trojdílném světlém letním obleku celý jako ze škatulky, skutečně vypadal úplně jinak než ten, který do budovy nádraží vstoupil o nějakých deset minut dřív. Brunner si tento pocit uměl vychutnat. Být někým jiným. Možná ho pro tenhle úkol vybrali právě proto. Protože si moc rád oblékal cizí kůži, protože uměl tak věrohodně předstírat, že je někým úplně jiným. Roli hrálo samozřejmě i to, že míval úspěchy u žen. Rozhodující však byla absolutní důvěryhodnost, která z něj jen sálala.

Irene mu také důvěřovala, a to bylo nejdůležitější, ještě důležitější než její láska, která by sama o sobě nestačila. Láska je slepá, ale nerozváže nikomu jazyk, to dokáže jedině důvěra. Brunner investoval hodně času a trpělivosti, aby si získal Ireninu důvěru, a teď se to konečně vyplácelo. Současně to ale také vedlo k nepředpokládaným těžkostem. Na jejich poslední schůzce skutečně začala s tématem svatba, sice opatrně, ale vážně. Takhle už to v téhle době chodilo, když se ženy nestyděly převzít iniciativu i samy. Nijak se k jejím narážkám nevyjádřil, ale druhý den tuto záležitost hned prodiskutoval se svým nadřízeným a ten vyjádřil ochotu poskytnout nezbytnou částku na zakoupení zásnubního prstenu. Investice, která by se měla vyplatit. Otázkou zůstávalo jen to, jak dlouho Brunner dokáže sňatek oddalovat. K němu totiž, při vší lásce, přece jen ochoten nebyl. Vylovil z peněženky několik mincí. Od jedné z květinářek nabízejících své zboží ve stínu vestibulu zakoupil hezkou kytici rudých růží a potom se s květinami v ruce a aktovkou pod paží vydal na stanoviště taxíků.

Had čekajících motorových drožek na slunci zářil. Brunner si to namířil k prvnímu vozu v řadě, ale jeho řidič zavrtěl hlavou, druhý taktéž a ten třetí právě vybaloval z papíru dva krajíce chleba a reagoval na pasažéra klepajícího na okénko pokrčením ramen. Berlínští taxikáři byli svérázní, o tom se Brunner poučil už mnohokrát. Když se rozhodli udělat si přestávku, udělali si ji a případně si nechali i uniknout zákazníka.

Kousek dál v řadě stál jeden řidič vedle svého auta a mával. No proto, pomyslel si Brunner. Ten muž sice navzdory projevené ochotě nepůsobil přívětivě, ale vlídnost byla darem, který se od berlínských taxikářů rovněž nedal očekávat. Ochotný však ten člověk byl, nadzvedl šoférskou čepici a pohotově otevřel svému pasažérovi dveře. Brunner hodil aktovku na podlahu vozu a zabořil se do koženého polstrování. Květiny položil na sedadlo vedle sebe.

„Wilmersdorf,“ řekl, když taxikář usedl za volant.

„Rüdesheimer Platz.“

Řidič přikývl, nastartoval a zařadil rychlost. Brunner se pohodlně opřel, vyklepal z krabičky cigaretu značky Ernte 23 a zapálil si.

Taxík se po Möckernstrasse šinul šnečím tempem, které Brunnera znervózňovalo. Ve skutečnosti nespěchal, ne nijak zvlášť, ale takové plazení nesnášel. Berlínští taxikáři se obvykle řítili ulicemi města, jako kdyby byli na útěku, ale tenhle jel, jako kdyby měl cestu k zubaři, kam by nejradši ze všeho nikdy nedorazil.

Brunner zaklepal na dělicí sklo. „Šlápněte klidně drobátko na plyn,“ řekl natolik přátelským tónem, jakého byl ve svém podráždění schopen. „Škodný nebudete.“ Řidič nereagoval. Nic neřekl, ani nejel rychleji. S pohledem upřeným přímo před sebe podjel u Landwehrského kanálu pod kolejemi. Jízdní dráha na Möckernbrücke před nimi byla úplně volná a neskýtala důvod, aby přes most jeli nanejvýš dvacítkou. Jeli tak pomalu, že je předjel dokonce jeden cyklista, potom jiný taxík, a Brunner si přál, aby býval seděl v tom předjíždějícím voze a ne v tomto. Proč musel natrefit zrovna na tohohle lenochoda? Irene mohla klidně chvilku počkat, to jí nemohlo uškodit, věděl, že ho přivítá o to vroucněji, když se trochu opozdí. Důležitější bylo hodit na Rüdesheimer Platzu poštu do schránky, než se bude vysypávat. Využíval tamní schránku, kdykoliv to šlo. Schránky v blízkosti kanceláře a kolem Anhaltského nádraží nebyly bezpečné. Forschungsamt – Göringova zpravodajská služba – se neomezoval jen na odposlech telefonů.

„Sedíte si na uších, člověče?“ utrhl se na řidiče. „Tak jeďte už rychleji! Za co vám vlastně platím?“

Řidič se krátce otočil a pohlédl na něj, v obličeji bílý jako stěna, krůpěje potu na čele, přitom vůbec nebylo horko, slunce zmizelo za mraky.

„Nebo vám není dobře?“ zeptal se Brunner.

„Cože?“

Řidičův hlas zněl ochraptěle a na rozdíl od jeho stylu jízdy podivně uštvaně, jakoby v panice.

„Vypadáte nemocný. Jestli je vám špatně, zajeďte ke kraji a odpočiňte si. Já si najdu jiné taxi.“

„Ne, ne!“

Řidič zavrtěl hlavou tak energicky, jako kdyby si uměl představit cokoliv, jen jedno ne: zajet ke kraji a nechat svého cestujícího vystoupit.

A pak konečně, konečně přidal plyn. Taxík rázem zrychlil, Brunnera to zamáčklo do sedadla. Zrychlovali víc a víc. Řidič přeřadil a sešlápl plynový pedál na podlahu. Zběsilým tempem uháněli po Möckernstrasse, až se stromy při kraji vozovky jen míhaly. Brunner si instinktivně přidržoval klobouk, třebaže skládací střecha byla zavřená. Na jakého řidiče to jenom narazil, zatraceně? Šnek, nebo šílenec a nic mezi tím?

V dohledu se vynořil semafor na Yorckstrasse. Právě na něm naskočila červená, ale řidič zjevně nehodlal udělat nic pro to, aby snížil rychlost.

„Brzděte, chlape! Máme červenou!“ vykřikl Brunner v panice, přestával se ovládat. Dupal nohou na brzdu, která tam vůbec nebyla, jako kdyby tím mohl vůz zastavit, ten ale minul červenou na semaforu a zabočil do Yorckstrasse. Auta troubila a hraničilo se zázrakem, že se s nikým nesrazili.

Brunnerova úleva trvala jen krátce, protože jeho řidič zase přidal plyn a řítil se k železničním mostům nad Yorckstrasse. Panika byla okamžitě zpátky, když si Brunner uvědomil, že tu pravotočivou zatáčku, kterou museli projet, aby se udrželi na vozovce, nikdy nezvládnou vybrat. Řidič se ani nesnažil zatáčku zdolat, místo toho navedl taxík napříč jízdní drahou do protisměru, vyvolal tím koncert klaksonů a donutil jednoho chodce na chodníku vrhnout se po hlavě ze zóny ohrožení.

„Brzděte, chlape! Vy jste zešílel?“

Brunnerovi přeskakoval hlas, ale řidič nereagoval. A nebrzdil. Seděl s vytřeštěnýma očima a groteskně sešklebenou tváří za volantem, který svíral jako v křeči a nepootočil jím ani o milimetr. Než mohl Brunner dojít k nějakému vysvětlení, co se to tam vpředu k čertu právě odehrává, ucítil ránu, kterou taxíku zespodu uštědřil obrubník, a pak uviděl, jak se na něj řítí jedna z těch žluto-červených pruských zdí z dvakrát pálených cihel, které tak nesnášel a kterých byly v tomhle městě spousty. Otevíral dveře, jako kdyby ještě existovala šance uniknout, ačkoliv tušil, že už je pozdě. S madlem dveří v ruce odtrhl pohled od přibližující se zdi, jako kdyby mohl nad neúprosným osudem přece jen zvítězit tím, že se bude dívat jinam. Poslední, co měl v životě uvidět, byla kytice růží na zadním sedadle, jež mu poskytla prazvláštní útěchu.

2 

Bylo to jednoduše odporné.

Charly se tam vůbec nechtěla dívat, jenomže ta rudá vitrínka se nacházela přímo naproti Lidovým lázním a v odrazu ve skle mohla nenápadně sledovat, co se děje na protější straně ulice.

Za sklem ovšem viselo aktuální vydání Strürmeru a tučná písmena titulků a protižidovská hesla na ni útočila jako hejna malých upírů snažících se zahryznout své jedovaté zuby do jejích myšlenek.

Kdo bojuje proti Židům, zápasí s ďáblem! Navštěvujte pouze německé lékaře a právníky!

Bez vyřešení židovské otázky nedojde německý národ vysvobození!

Bylo to jako při děsivé dopravní nehodě: dívala se, třebaže se tam vůbec dívat nechtěla.

Přečetla si titulek. Žid Rennert – Hanobitel rasy v Mannheimu – Jak chtěl zneužít tísnivé situace německé ženy – Z dostaveníčka do koncentračního tábora 

A potom karikatura na titulní stránce zobrazující s využitím všech antisemitských klišé neoholeného a očividně chlípného Žida u hotelové recepce v doprovodu mladší blond ženy a pod tím text: Žádný strach, holčičko, nechej to na mně, hotel přece není ústav pro výzkum rasy, sem stačí napsat „manželé“ a ráj je nám otevřený.

Vedle Charly stáli lidé, kteří ten antisemitský, pornografický a pomlouvačný škvár opravdu četli a zjevně ho brali vážně. S pokyvováním četli článek za článkem. A to v rudém Weddingu.

Tamhle konečně přicházela žena, na kterou čekala. Přesně, jako každou sobotu. Tmavě modrá sukně, zelený klobouk. Šla podél cihlové fasády, jejíž přísná architektura na první pohled připomínala vězení, ale za níž se, jak oznamovala velká písmena nad oběma vchody, skrývaly Lidové lázně Wedding. Ještě se rozhlédla a zmizela v budově.

Charly chvilku počkala, než přešla ulici. Příliš nadšená ze svého úkolu nebyla, hrozilo až moc velké nebezpečí, že bude odhalena, ale její klient na tom trval. Když nepohnutě a se zavřenýma očima napočítala do sta, přešla přes ulici a vstoupila do lázní pravým vchodem, tím pro dámy. Přivítalo ji nepříjemné dusno a ostrý pach. A následně jakási bíle oděná žena sedící v pokladním kamrlíku, která na ni hleděla stejně netrpělivě jako nevlídně.

„Jednou, prosím,“ řekla Charly a vytáhla peněženku.

„Jednou co? Plavání? Koupání? Sprcha?“

Žena za sklem připomínala svou statnou postavou spíš vězeňskou dozorkyni než lázeňskou. A přesně tak zněla.

„Musím se rozhodnout tady?“ zeptala se Charly. „Nemůžu prostě dovnitř?“

„Záleží, kolik chcete dát peněz. Plovárna je dražší než vana, vana je dražší než sprcha. Ale u plovárny je sprcha v ceně. Bez sprchy stejně nesmíte do vody.“

„Aha.“

„Tak co? Co to teda bude?“

„Je mi to teď trochu trapné.“ Charly se rozhlížela, jako kdyby v životě nebyla v lázních. „Jsem tu ale domluvená s jednou přítelkyní… Jenom nevím kde přesně.“

Žena na pokladně nic neřekla, jen se přísně tvářila.

„Martha musela přijít před chvilkou,“ pokračovala Charly, „ještě jsem ji zahlédla vcházet. Volala jsem na ni, ale ona už byla uvnitř.“ Rozhlédla se. „Teď ji nikde nevidím.“

„Právě sem vešla?“ Ženě se po tváři mihnul malý záchvěv podezření. Zkoumavě si Charly změřila. „Je ta vaše přítelkyně taková hezká blondýna?“

Charly přikývla a usmála se.

„Ta chodí vždycky v sobotu.“ Pokladní utrhla z roličky jeden lístek. „Takže jednou vana. Na společný koupání ale jdete pozdě. Můžu vám dát kabinu hned vedle.“

„To by bylo milé.“

„Potřebujete ručník?“

„Ehm, ano… prosím.“

„Takže to dělá třicet feniků.“

„Prosím.“ Charly položila mince do okénka a dostala na oplátku bílý ručník, vstupenku a klíč opatřený číslem.

„Kabina sto patnáct, první patro. Kolegyně vám ukáže cestu. Hnedle vedle vaší kamarádky. Aspoň si budete moct povídat, až budete ležet ve vaně.“

Charly už byla s ručníkem přes předloktí na cestě ke schodišti, když byla ještě jednou oslovena.

„Slečno?“

„Ano?“ Otočila se.

„Neznám vás odněkud?“ Žena na pokladně si ji pronikavě měřila. „No jistě, vy jste přece od Bluma a Scherera, že? Asistentka, je to tak?“

Charly se cítila přistižená, ale nedala na sobě nic znát.

Přikývla. A usmála se.

„Byla jsem u vás,“ sdělovala jí pokladní. „Kvůli zvyšování činže. Vzpomínáte si? Doktor Scherer nám moc pomohl.“

„To mě těší.“

„Hezky ho pozdravujte, pana doktora.“

„Ráda. Od paní…“

„Schwaaková. Else Schwaaková.“ Usmála se. „Příště přijďte s tou kamarádkou rovnou spolu, dostanete jednu kabinku. Ušetříte peníze.“

Spiklenecky mrkla, jako kdyby právě prozradila střežené tajemství.

Charly se zase odvrátila. Na schodišti, konečně z dohledu ženy na pokladně, tiše zaklela. Tohle se stalo jen proto, že ji tohle pitomé sledování zavedlo do blízkosti kanceláře! Že zrovínka musela natrefit na mandantku kanceláře Blum & Scherer!

Lázeňská, která ji čekala nahoře, zkontrolovala jí lístek a přidělila jí kabinu, zdaleka tak hovorná nebyla. Zato však mladší a hezčí než její kolegyně na pokladně.

„Klepnu na vás, až vyprší čas. Pak budete mít ještě pět minut.“

To bylo všechno, co řekla, když jí otevřela kabinu 115. Charly přikývla a zamkla za sebou. Zatímco do vany natékala voda, Charly se rozhlédla. Koupací kabiny oddělovaly jednoduché dřevěné stěny. Stěny, které nedosahovaly až k podlaze, nýbrž byly umístěny na několikacentimetrových stojkách, aby bylo možné snáz vytírat vykachlíkovanou podlahu.

Tekoucí voda nadělala dost velký hluk. Charly si klekla na zem a nahlédla skulinou po své levé ruce. Na dřevěné stoličce vedle vany leželo pečlivě složené oblečení. Poznala tmavě modrou sukni, kterou viděla před chvílí ve skle vitrínky se Stürmerem, načež sukně se svou majitelkou zmizela v lázních, jako každou sobotu. To Charly věděla už předtím, než jí to prozradila žena na pokladně.

Sobotní odpoledne byla jediná slepá místa, která v životě Marthy Döringové ještě přetrvávala. Jinak měli o běžném dni a zvyklostech této hezké, pětatřicetileté ženy víceméně kompletní přehled. Každou sobotu trávila více než hodinu v lázních a nikdo nevěděl, co tam dělá. Že by se s tajným milencem setkávala zrovna tam, jak o tom byl přesvědčen její manžel Siegmund Döring, a najal proto detektivní kancelář Böhm, tomu nevěřila ani Charly, ani její šéf Wilhelm Böhm vzhledem k tomu, jak přísně zde byla oddělena pohlaví. Byly tam dokonce i dva plavecké bazény, velký pro pány a o něco menší pro dámy. Z tohoto důvodu při dosavadním sledování vždycky trpělivě čekali v kavárně naproti, než Martha Döringová vyjde z lázní, a pak teprve pokračovali ve sledovačce.

To však Siegmundu Döringovi nestačilo. Žárlivý manžel při své poslední návštěvě trval na tom, že půjdou za jeho manželkou až do lázní, takže se tohoto úkolu zhostila Charly.

Vytáhla z kabelky malý fotoaparát a kosmetické zrcátko, to pak položila na zem a posouvala ho tak dlouho, dokud nenašla správný úhel a neměla přehled o stoličce s oblečením a dveřích kabiny, aniž by si kvůli tomu musela klekat na zem. Potom se posadila na okraj vany a natáhla fotoaparát.

Charly si připadala bídně, ale co měla dělat? Právě zvýšila výlohy o třicet feniků, nyní potřebovala taky důkazní materiál. I kdyby to měl být důkaz toho, že se Martha Döringová jednou týdně vydatně věnuje tělesné hygieně. Snad pak dá ten žárlivý klient pokoj. Charly ten chlap připadal nesnesitelný, ale muži jako Siegmund Döring přinášeli do detektivní kanceláře Böhm peníze.

Vana byla skoro plná a Charly zastavila kohoutek. Odkapávání posledních kapek ji upozornilo, že by bylo rozumné vyprodukovat taky pár zvuků, které by předstíraly, že také v kabině 115 také někdo leží ve vaně. Zula si boty, svlékla punčochy a trochu se šplouchala ve vodě. Potom musela otřít objektiv fotoaparátu. Také zrcátko na podlaze se orosilo.

Naslouchala. Z kabiny vlevo bylo slyšet tiché šplouchání vody a ještě tišší broukání. Martha Döringová byla zřejmě naprosto spokojená.

A Charly seděla v sousední kabině na vaně, v ruce držela fotoaparát a připadala si tady dokonale nemístně. Možná by bylo rozumnější využít zbývající čas ke koupeli a sbalit fotoaparát zase do kabelky.

Teplý vlhký vzduch ji uspával, když vtom ji zalarmovalo zaklepání. Čas vypršel? Ne, to šlo odvedle, v sousední kabině se něco dělo. Slyšela kovové lomození a šplouchání vody: Martha Döringová vylézala z vany.

Charly se podívala do zrcátka a viděla v něm holé nohy. Slyšela cvaknutí západky, viděla, jak se otevírají dveře, pak další pár nohou. Látkové boty s gumovou podrážkou, spodní lem bílého pláště. Svezla se z okraje vany, snažila se najít výhodnější úhel pohledu, aby rozeznala tvář té návštěvnice. Byla to ta lázeňská, která jí prve otevřela kabinu.

Musel si tady člověk připlácet, pokud se koupal příliš dlouho? To Charly ještě napadlo, pak uviděla, jak lázeňská zavírá a zamyká dveře. Zevnitř.

Holé nohy a ty v bílé obuvi chvíli stály proti sobě. Charly napjatě naslouchala, ale nepadlo tam ani jediné slovo. Namířila fotoaparát.

A v hledáčku uviděla, co ty dvě ženy dělají. Nebylo to to, co Charly čekala. Vlastně na tomto místě nečekala vůbec nic. Považovala tento případ za uzavřený, žárlivost jejich klienta za chorobnou a svoje podezření za blud. Jenomže to nebyl žádný blud. Martha Döringová svého Siegmunda skutečně podváděla. Jenomže ne s jiným mužem.

3 

Venku někdo přirazil dveře od auta a ona odsunula záclonu a vyhlédla ven. Po kolikáté vlastně? Irene Schmelingová samu sebe nepoznávala. Chovala se už jako ta Paulusová z druhého patra, která si podložila lokty polštářem a půl dne čuměla z okna, protože neměla nic lepšího na práci.

Ulice byla pořád prázdná až na náklaďák s uhlím, který vykládali před protějším domem, děti hrající si na rohu Ahrweilerstrasse na honěnou a doktora Schrödera ze třetího, který právě zamykal své auto.

Široko daleko žádná motorová drožka. Kde se Ferdi jenom zapomněl? Co ho znala, chodil vždycky přesně.

Nechtěla si to přiznat, ale pomalu si začínala klást otázku, jestli vůbec ještě přijde. Jestli snad posledně nezašla příliš daleko. Nakousla téma svatby, pochopitelně opatrně a docela obecně, ale jeho pohled jí prozradil, že rozuměl. Pokýval hlavou. Zamyšleně. Jako kdyby pochopil její myšlenky. Jako kdyby přesně věděl, co se tím snaží říct. Že už je to mezi nimi vážné. A netvářil se, že by ho taková myšlenka vyděsila. Právě naopak.

Nemohla jinak. Nikdy žádného muže nemilovala tak jako tohoto obchodního cestujícího, kterého cesta jednou dvakrát týdně zavedla do Berlína a s nímž se už skoro rok pravidelně scházela.

A co teď? Zahnala ho svými neuváženými slovy na útěk? To si dost dobře neuměla představit. Ne po tom pohledu, který jí věnoval na rozloučenou. Ona z nějakého důvodu věděla, že obstaral prstýnky. Že jí tu vytouženou otázku položí. Prostě to věděla.

A právě proto ji zabolelo u srdce, když se vynořila myšlenka, že tomu tak možná přece jen nebude. Že ji odkopl. Že ho svými slovy, svými příliš odvážnými slovy, která nepřísluší ženě, od sebe odehnala.

Stála u okna, dívala se na ulici, na níž prostě ne a ne zastavit jakýkoliv taxík, a cítila, jak se jí do očí derou slzy.

Husa hloupá!

Co když měl jeho vlak jen zpoždění? Taxík zůstal trčet v zácpě? Přivítá ho s uplakanýma očima? Seber se, fňukno!

Vnitřní hlas jí říkal, že to není možné, že by ji nikdy tak sprostě neodkopl. A čím pevněji se v ní tato víra zahnizďovala, tím krutější byly její obavy, že se mu muselo něco přihodit. Tento strach dělal čekání nesnesitelným.

Sakra, ještě začni být hysterická! Jak často mívají Říšské dráhy zpoždění? Někdy ruší celé vlaky! Buď prostě trochu trpělivá! On přece přijde a všechno se vysvětlí! A vzchop se, zatraceně!

Odešla od okna a přeleštila znovu kávové šálky, které stály na stole už hodinu a čekaly na to, až do nich někdo něco nalije.

Bábovka, kterou upekla včera večer a obětovala na ni poslední skrojek másla, dál osychala.

4 

Tmavě šedá kapota, tmavě zelený podvozek, černobíle kárované pruhy – bez pochyby motorová drožka.

Z auta však byla vidět jen záď, přední polovina jako by zmizela ve zdi. Když míjeli místo nehody, viděl Rath, že kapota je slisovaná, jako by byla z lepenky.

„To musela být pořádná pecka,“ řekl.

„Já dobře vím, proč nejezdím taxíkem,“ poznamenal Czerwinski. Kriminální sekretář seděl na místě spolujezdce a držel mezi koleny fotoaparát. Rathův buick neměl kufr ani zadní sedadlo.

„No, v taxíku bys aspoň nemusel ten krám vozit na klíně.“

„Ve služebním autě taky ne.“

Mordauto by nedostali tak jako tak, ale Rath neměl zájem ani o žádné jiné služební vozidlo. Nehodlal se dnes totiž vracet na Hrad. Původně už teď měl být na cestě domů. Kdyby se ovšem nedopustil té chyby, že těsně před koncem pracovní doby zvedl telefon. Czerwinski, jehož odsoudil ke spolupráci, nebyl příliš dobře naložen. Motorová drožka čelně narazila do masivní cihlové zdi, která na kreuzberské straně ohraničovala začátek celé řady železničních mostů zvaných Yorckbrücken, právě v místě, kde se široká Yorckstrasse v pravém úhlu lomila a zužovala, aby na příštích pěti stech metrech podběhla více než čtyřicet ocelových mostů nesoucích koleje vedoucí k Anhaltskému a Postupimskému nádraží. Jak se zdálo, taxík nenásledoval pravotočivou zatáčku a jel prostě rovně.

Rath zaparkoval svůj buick u chodníku a vystoupil. Vpravo vedle vraku ležela na asfaltu dvě těla zakrytá plachtami. Místo nehody bylo zajištěno čtyřmi strážníky, kteří odháněli zvědavce, řídili provoz a směrovali chodce na druhou stranu ulice.

„Nadělej zatím pár obrázků,“ uložil Rath Czerwinskému, který se dral ze sedadla spolujezdce, „já si promluvím s modrými. S trochou štěstí budeme za půl hodiny pryč.“

Kriminální sekretář přikývl a nadhodil si fotoaparát na rameno. Rath si zapálil overstolzku, dlouze nasál kouř a odlepil se od auta. Nadstrážmistr stojící u mrtvol na něj se zájmem hleděl. Zřejmě se už radoval, že bude moct tento případ konečně přehrát na pitomce od kriminálky. Rath na jeho dokonale čisté uniformě zaznamenal několik skvrn od krve.

„Kdo je tady tak úhledně vyložil?“ utrhl se na modrého, který ještě ani nestačil zvednout paži k německému pozdravu, a ukázal na těla. „Už jste někdy slyšeli o tom, že do příjezdu kriminální policie se nemá na nic sahat?“

„Poslušně hlásím, pane komisaři…“

„Vrchní komisaři!“

„Poslušně hlásím, pane vrchní komisaři, to mi věřte, ten svinčík byste nechtěl vidět. Tady ten,“ ukázal na tělo, jehož plachta se leskla čerstvou krví, „se úplně napíchl. Na tyč od volantu. Bez pilky na železo bychom ho z toho auta nedostali.“

„A ten druhý?“

„Ten ležel zhruba tam, kde leží teď. Asi ho to vymrštilo z auta, vletěl do zdi a spadl na asfalt.“

„No, teď když jste ho tak hezky srovnali a přikryli, už to asi rekonstruovat nedokážeme.“

„Je tu jeden svědek, co…“

„Svědky si už vyslechneme. Vy mi radši povězte, proč jste zalarmovali oddělení vražd místo toho, abyste se o případ postarali sami.“

„S prominutím, my jsme se postarali. Podle dvou svědků to ten taxík bez zřejmého důvodu nabral do zdi. Bez brždění.“

„Hmm, nějaký důvod to asi mělo.“

„Právě. Svědek…“ Modrý zalistoval ve svém notesu.

„Svědek doktor Gebhardt uvedl, že ho ten taxikář chtěl přejet. Úmyslně. Mluvil o pokusu o vraždu.“

„Pokus o vraždu? Děláte si ze mě šoufky?“

„Já vám jen opakuju, co říkal svědek. Tvrdil, že moc nechybělo a ležel by mrtvý na chodníku. Říkal, že se zachránil jenom duchapřítomným skokem.“

„Aha. A ti mrtví tady? Už jste je identifikovali?“

„Jenom řidiče, vrchní komisaři. Měl v blůze doklady. A řidičák. Tady.“

Rath převzal dokumenty. Průkaz Sdružení majitelů motorových drožek Velkého Berlína i s fotografií vystavený na jméno Otto Lehmann. Muž na fotografii měl na hlavě čepici se štítkem a mohlo mu být tak čtyřicet let. Řidičský průkaz byl opatřen kopií téže fotografie.

„To je tenhle,“ řekl strážník a ukázal na tělo ležící vpravo. Na to pod zakrvácenou plachtou.

„A ten druhý?“ zeptal se Rath.

„K němu zatím nic nemáme. V náprsní tašce měl jenom peníze. A klíč.“

„Ukažte.“

Pořádkový policista mu podal peněženku, v níž se nacházelo necelých třicet marek v drobných a jeden stříbřitě lesklý klíček. Bylo na něm vyraženo číslo 57, jinak nic.

„Netušíte, od jaké skříňky by mohl být?“ zeptal se Rath. Strážník hleděl na klíč a krčil rameny. „Ten může být odkudkoliv. Z nějakýho nádraží, nějaký banky. Možná i z letiště.“

„Co měl jinak po kapsách?“

„Krabičku cigaret. Zapalovač. A tohle tady.“

Nadstrážmistr vytáhl z kapsy kabátu malou krabičku a otevřel ji.

„Prstýnek?“

Strážník přikývl. „Hádáme, že pán byl na cestě k nějaké dámě. Našli jsme uvnitř i kytky.“

„Domněnky přenechejte kriminálce,“ řekl Rath.

„A dohlédněte na to, aby nalezené důkazní předměty přišly hezky do pytlíků a byly popsány.“

„Ty cigarety taky?“

„No jistě. Všechno.“

„Provedu, vrchní komisaři!“ Strážmistr zasalutoval.

Rath si dřepl k neznámé mrtvole a odhrnul plátěnou plachtu. Muži bylo plus mínus třicet let a měl pohlednou tvář, která s výjimkou jedné tržné rány zůstala téměř neporušená. V drahém letním plášti působil málem elegantně, byl však tak bledý, jak mohou být bledí jedině mrtví. Kromě toho měl hlavu a krk v krajně nezdravém úhlu. Zlomený vaz, hádal Rath. A další vnitřní zranění: z nosu a uší mrtvého vytékala krev. Prohledal mrtvému kapsy, ale nenašel nic kromě použitého kapesníku, který modří buďto přehlédli, nebo se jim na něj nechtělo sahat. Rath ho také zastrčil zpátky do kapsy od kalhot, poté, co ho štítivě prohlédl, zda se na něm nenachází monogram nebo něco podobného. Nic takového. Tuctové zboží z obchodního domu.

„Nafoť tyhle dva,“ houkl Rath na Czerwinského, který právě nasadil fotoaparát na stativ, a stáhl plachtu z druhého těla. Tento muž byl zřízený mnohem hůř, jeho hrudník, k němuž se plachta lepila srážející se krví, vypadal jak jedna černorudá krvavá masa, z níž tu a tam prosvítala žebra. Ten svinčík byste nechtěl vidět. Rath cítil, jak se mu dělá zle. Zakryl otevřený hrudník a prohlížel si tvář mrtvého zohavenou mnoha řeznými ranami. Oči zůstaly neporušené a zíraly do prázdna. Navzdory zraněním poznal muže z fotografie na průkazu.

Zase mrtvolu zakryl, vstal a otočil se znovu na strážníka. „Kde máte toho svědka, kterého prý chtěli zavraždit?“ zeptal se.

„Doktora Gebhardta?“ Nadstrážmistr ukázal na dva civilisty stojící s jedním strážníkem pod mostem. „Tamhle. Ten s brýlemi.“

Rath odhodil cigaretu na chodník a šel k těm mužům. Nijak se nesnažil skrývat svou mizernou náladu. Dopravní nehoda se smrtelnými následky obvykle nebývala záležitostí hodnou ústředního oddělení vražd. Ovšem pokud se okrskové policii, která vždy přijela na místo jako první, jevilo něco jako zvlášť podezřelé, volala na pomoc kriminálku. V tomto případě se tedy jednalo o to absurdní obvinění z pokusu o vraždu.

Přistoupil k těm třem mužům a ukázal jim svůj odznak.

„Kriminální policie,“ řekl, aniž by pozdravil nebo se představil. Nenáviděl německý pozdrav, k němuž ho nutily předpisy. To už se raději choval nezdvořile a nezdravil vůbec. Člověk se přece nemusel přidávat ke každé pitomosti, kterou si nacisti vymysleli.

„Kdo z vás je pan Gebhardt?“ zeptal se svědků, třebaže to už věděl.

„Doktor Gebhardt,“ řekl ten s brýlemi. „Na tom bych s dovolením trval.“

„Lékař?“

„Co vás nemá? Filolog.“

Gebhardt to řekl tónem, jako by ho Rath svým dohadem urazil.

„Pane Gebhardte, vy jste kolegům říkal, že vás chtěli zabít?“

„Je to tak! Jen o vlas jsem unikl atentátu, pane komisaři.“

„Vrchní komisaři. Na tom bych s dovolením trval.“ Gebhardt se zarazil, ale neřekl nic.

„Kdo vás chtěl zavraždit?“ zeptal se Rath. „A především – jak?“

Gebhardt ukázal na tělo taxikáře. Tvářil se, jako kdyby na někoho žaloval na školním dvoře.

„Ten muž tam,“ řekl, „se úmyslně vyřítil se svým vozidlem na chodník. Přímo na mne. Zachránil jsem se jen díky tomu, že jsem uskočil. Ani nechci vědět, kolik modřin jsem si tím způsobil. A tady, podívejte se…“

Ukázal na svůj plášť, jehož pravá strana byla znečištěná a vlhká.

„Nacházel jste se přesně v místě, kde taxík projel přes chodník, než narazil do zdi?“

Gebhardt přikývl. „Vím určitě, že mě ten člověk chtěl přejet. Díval se na mě tak zuřivě!“

„Zuřivě?“

„Jako někdo, kdo chce někoho zabít.“

Rath se ovládl. Stál tu člověk, který mu svými krkolomnými domněnkami pokazil volný zbytek dne, ale ovládl se.

„Ukažte mi prosím, kde přesně jste se nacházel, když došlo k té nehodě,“ řekl.

„Přesně tam.“

Gebhardt ukázal na chodník hned vedle vraku.

„A skočil jste tam do té louže?“

Svědek přikývl. „A hned vzápětí se ozvala rána.“

„Pokud tomu správně rozumím, sjel ten vůz přímou čarou z vozovky přes chodník a narazil do zdi.“

Gebhardt přikyvoval.

„Mohlo se mu zaseknout řízení,“ řekl Rath. „Řidič by pak nemohl udělat nic jiného, než najet do zdi.“

„A proč,“ prohlásil Gebhardt a zvedl ukazovák, „potom nebrzdil? Nýbrž naopak dokonce přidal plyn.“

Rath se obrátil na druhého svědka, který byl o několik let mladší než doktor a byl podstatně hůře oblečen.

„Můžete to potvrdit, pane…?“

„Brückner, pane vrchní komisaři. Strážník si už zapsal moje…“

„Takže, pane Brücknere, je to pravda? Opravdu řidič přidal plyn?“

„Ano, vrchní komisaři. Ten motor úplně zavyl.“

„Hm,“ řekl Rath a drbal se na bradě. „Možná si v panice spletl pedály. To se stává.“

„Ne, ne,“ zavrtěl Gebhardt hlavou. „Pane vrchní komisaři, já to vím docela určitě. Ten taxikář se netvářil zděšeně, ale zuřivě. Měl na mě spadeno! Chtěl mě zabít!“

„Evidentně v tom nebyl úspěšný. Koneckonců tady leží na dlažbě on a nikoliv doktor Gebhardt.“

„No dovolte!“

„Dejme tomu, že to opravdu jen provedl nešikovně. Proč by vás chtěl zabít? Jaký měl motiv?“

„Na to se ptáte mě? Vy jste tady policista.“

„Copak jste toho taxikáře znal?“

„Odkud bych ho znal? Nikdy jsem ho neviděl.“

„Proč by vám člověk, kterého jste nikdy neviděl, usiloval o život?“

„Možná to byli komunisti,“ řekl Gebhardt a ukázal na svou klopu, na níž se vyjímal stranický odznak.

„Komunista, který se pokusil přejet zasloužilého člena Hnutí, i kdyby u toho měl zabít sebe a svého cestujícího – tohle mi vážně chcete tvrdit? Víte vůbec, jaké následky by to mělo?“

Gebhardt to evidentně nevěděl a tázavě na Ratha hleděl.

„Pokud chcete, milý doktore Gebhardte, se vší vážností tvrdit, že tato dopravní nehoda byla ve skutečnosti politickým atentátem, budu nucen volat gestapo. Pak budete muset kolegům z Prinz-Albrecht-Strasse vysvětlovat, proč jste se stal cílem politického atentátu.“

Gebhardt sebou při slově gestapo trhnul. Ani kovaný nacista nechtěl mít s Tajnou státní policií raději nic společného, pokud se tomu dalo vyhnout.

„Já netvrdím vůbec nic,“ opáčil a vypadal podstatně pokorněji než před chvílí. „Vím jenom to, že ten člověk najel na chodník úmyslně. Bylo to vidět.“

„A co vy, pane Brücknere? Viděl jste totéž?“

„Já jsem šel tamhle odnaproti, od nadzemky, nikomu jsem do obličeje neviděl,“ pokrčil druhý svědek rameny.

„Jedno ale potvrdit můžu – ten řidič nebrzdil a ještě přidával plyn. Vyřítil se přes ulici na chodník jako šílenec… Než mi docvaklo, co se děje, přišla rána. Taková šupa, to byste nevěřil. Hned jsem tam běžel, myslel jsem nejdřív, že sejmuli i tady pána, ale jemu se nic nestalo. Chtěl jsem pomoct ostatním, ale už se nedalo nic dělat. Tamten ležel na chodníku, bylo po něm, hodilo ho to na zeď, to ho asi zabilo. A řidič, radši nemluvit, to byl masakr za volantem. Viděl jsem ve válce hodně věcí, ale tohle ještě ne! No a potom už dorazili modří – teda vaši kolegové. A od té doby tu čekáme.“

„Prozatím vám děkuji, pánové.“ Rath dal svědkům vizitky. „V pondělí v jedenáct vás oba očekávám ve své kanceláři. Pokud si strážmistr zapsal vaše údaje, můžete teď jít.“

„Díky, vrchní komisaři.“

Brückner ťukl do štítku své čepice a vykročil přes ulici. Gebhardt, promovaný kverulant, vypadal nerozhodně.

„Ještě něco?“ zeptal se Rath.

„No, můj plášť.“

„Cože?“

„Vždyť se na něj podívejte.“

„Už jsem se díval. Je špinavý. No a co?“

„A co? Kdo mi zaplatí čistírnu?“

„Jestli vás netrápí nic horšího, můžete se zeptat na centrále taxislužby.“

Rath toho muže nechal stát a šel k havarovanému autu. Taxík, původně dost stabilní vůz, se nárazem slisoval téměř na polovinu své původní velikosti. Motor byl vtlačen dovnitř, přední osa se ohnula a natolik se smáčkla pod karoserii, že přední kola téměř nebyla vidět. O to děsivěji působila záď auta, která vypadala téměř netknutě. Až na to, že se vysypala všechna skla.

Czerwinski již skončil s fotografováním těl a nyní snímal ze všech stran vrak. Mechanicky a rozvážně, aniž by u toho příliš přemýšlel. Tak, jak vykonával každou práci. Kriminální sekretář fotil dál, i když Rath přišel ke dveřím u řidiče, aby nahlédl do auta.

„Člověče, Paule, ty nemáš fotit mě, ale místo činu! Dej si pauzu nebo si najdi jiný záběr.“

Czerwinski se nemusel dvakrát rozmýšlet. Kriminální sekretář vylovil z pláště cigarety a šel k pořádkovým. Tlusťoch miloval cigaretové pauzy.

Na sedadlo řidiče nebyl hezký pohled, bylo zalité krví a zasypané střepy. Na chodníku vedle vraku ležela zakrvácená kovová tyč s čerstvým řezem od pilky na železo. Rathovi se zhoupl žaludek, když si uvědomil, že musí jít o kus řídicí tyče, kterou policisté vytáhli z hrudníku Otto Lehmanna.

Věnoval se raději obhlídce zadní části auta, která působila téměř neporušeně. Tedy alespoň zvenčí. Polstrování zadních sedadel nebylo pod skleněnými střepy málem vidět. V celém prostoru ležely poházené růže s dlouhými stonky, vypadalo to jako při hře Mikádo.

Některé skončily i venku vedle vozu. Na podlaze spatřil černou koženou aktovku, která zajela pod sedadlo a zaklínila se tam. Rath musel pořádně zabrat, aby ji osvobodil. Vypadala neporušeně. Jak křehký je člověk, pomyslel si. Dva muži mrtví a tahle taška není ani odřená. Smetl z kůže střípky skla a hledal jmenovku nebo něco podobného, ale jediné, co našel, byla krabice asbašských pralinek a velká hnědá obálka, obojí uloženo zvlášť v přihrádkách aktovky. Ofrankované, ale neorazítkované psaní s adresou Rodina E. Seitze, Schwabach, Nürnberger Strasse 38. Obracel hnědou obálkou v rukou, ale nikde nebyl uveden odesilatel.

Jistěže to nesměl, ale Rath dopis přesto bez rozpaků otevřel. Pokud by v ní našel jméno odesilatele, ušetřilo by jim to hodně času. A proč by mrtvému vadilo, že někdo poruší jeho listovní tajemství? Kolegům prostě napovídá, že se obálka roztrhla silou nárazu.

Takto uvažoval, zatímco dopis otevíral, ale ani ne o minutu později už proklínal svou lehkomyslnost.

První předtucha, že udělal něco špatně, ho přepadla, když na obou složkách, které vytáhl z obálky, uviděl razítko Přísně tajné. Z tušení se stala jistota, když jednu ze složek otevřel a hned při prvním letmém pohledu narazil na jméno Hermann Göring.

Sakra!

Rath složku zase zavřel, jako kdyby tím mohl odčinit, co právě udělal. Dech se mu zrychlil, krev se mu hrnula do tváří, připadal si, jako kdyby byl při něčem přistižen, třebaže nikdo nemohl vidět, co tam dělá a co drží v ruce. Tajné materiály. Bůhví jakého původu. To ale nehrálo roli. Stejně tak bylo nepodstatné, že si z nich Rath nepřečetl ani jedinou souvislou větu a vůbec nevěděl, o co se jedná. Otevřel neoprávněně tajný materiál, který nějakým způsobem souvisel s Hermannem Göringem, jeho nejvyšším nadřízeným, druhým nejmocnějším mužem Říše.

Nejraději by roztrženou obálku se spisy vložil zpátky do tašky a dělal, jako by se nic nestalo, ale otevřený dopis mluvil za vše, a kdo by Rathovi věřil, že obálku neotevřel on? A i kdyby mu to spolkli, kdo by mu věřil, že se do těch papírů nedíval? Tady už nešlo o porušení listovního tajemství, tady šlo o státní tajemství. Viděl spis, který nikdy vidět neměl, a nechtěl si ani představovat, co se v novém Německu dělá s nepovolanými, kteří si něco takového dovolí.

Na dlouhé úvahy nebyl čas, Rath vložil krabici pralinek zpátky do aktovky, obálku si zasunul za vestu a zapnul si plášť. Sotva to dokončil, když za zády uslyšel Czerwinského hlas.

„Tak? Našels něco, šéfe?“

Rath se otočil. Tlustý kriminální sekretář zašlápl cigaretu a tvářil se zvědavě. Sledoval ho prve? Určitě ne, Rath byl celou dobu skloněný nad zadním sedadlem a před cizími pohledy ho chránily dveře auta.

„Nic zásadního,“ odpověděl. „Jenom aktovku. Všude kytky a sklo. Nejdřív to nafoť.“

Czerwinski přikývl. „A co s tou taškou?“ Ukázal na zadní sedadlo.

„No co asi? Tu zajistíš, až ji nasnímáš. A podívej se, jestli najdeš ještě nějaký důkazní materiál, než ten vrak necháš odtáhnout na Alex.“

„Cože?“

„Člověče, musím ti opravdu vysvětlovat úplně všechno? Předáš ho technikům. Musí to auto prozkoumat, jestli nemělo nějakou technickou závadu.“

Na Czerwinském bylo vidět zklamání. Doufal, že po nafocení auta bude moct s prací skončit. Rath věděl, že mu to tlouštíkův vděk nepřinese, ale potřeboval se ho zbavit.

„Já už zatím pojedu,“ oznámil. „Informuju rodinu toho mrtvého taxikáře.“

„Ale…,“ Czerwinski bezmocně ukázal na buick. „Jak se dostanu zpátky na Hrad?“

„V odtahovce bude určitě místo volné.“ Rath se dotkl klobouku.

Czerwinski už nic neříkal. Zvedl pravou ruku, aniž by se na Ratha podíval, a dál se plahočil s fotoaparátem.

Pod mostem zastavilo pohřební auto a vystoupili z něj dva pánové v černém. Nadstrážmistr je pozdravil německým pozdravem, který vzorně opětovali. Potom si ale potřásli rukama jako staří přátelé.

Rath se k nim vydal.

„Co má být tohle?“ zeptal se policisty.

„No, vždyť to znáte, vrchní komisaři,“ řekl modrý a zarecitoval: „Firma Grieneisen: bez každého prodlení usnadní vám truchlení.“

„Pánové mohou samozřejmě pomoci. Jenomže tato těla pojedou neprodleně nikoliv ke Grieneisenovi, ale do Hannoversche Strasse.“

„Prosím?“

„Problémy s porozuměním? Soudní lékařství. Zapomněl jste? Oběti nehody musejí být pochopitelně pitvány. Běží tu vyšetřování násilného úmrtí! Ještě chvíli potrvá, než bude moct nastoupit pohřební služba.“

Na strážníkovi bylo vidět, jak je mu to proti srsti, ale přesto vzorně zasalutoval.

„Provedu, vrchní komisaři!“

„Nás si ale neobjednali, abychom dělali poslíčky,“ huhlal jeden ze zřízenců.

„Nevím, kdo si vás na co objednal,“ zavrčel na muže Rath, „ale teď budete laskavě respektovat pokyny policie.“

„A kdo nám to zaplatí?“

„Dejte si na soudním potvrdit dopravu těl, pak můžete státní zastupitelství požádat o proplacení nákladů.“ Muž z pohřební služby se zamračil na strážníka. Potom se s kolegou odebral k pohřebnímu vozu. Muži otevřeli zadní dveře a vytáhli zinkovou rakev.

Modrý se tvářil, jako by ho pálila žáha. Rathův zásah ho pravděpodobně připravil o malou provizi. Přesto stál v pozoru, když na něj Rath spustil jako na kasárenském dvoře.

„Vy mi zodpovídáte za to, že všechno řádně proběhne, nadstrážmistře! Nejlepší bude, když pojedete do Hannoversche Strasse s nimi a postaráte se o to osobně.“

„Provedu, vrchní komisaři!“

„A pak bych chtěl mít v pondělí ráno na stole od pořádkové policie hlášení o nehodě. Můžu se na vás spolehnout?“

„Jistě!“

„Dobře, nadstrážmistře. Pak se tedy můžu poroučet. Velení na místě činu přebírá kriminální sekretář Czerwinski.“

„Kriminální sekretář Czerwinski! Ano!“ Pořádkový naposledy zasalutoval a vzápětí vymrštil pravou paži.

„Heil Hitler, vrchní komisaři!“

Rath úsporně zvedl pravačku a beze slova se odvrátil. Cestou k autu si zapálil cigaretu. Papír pod jeho vestou šustil tak hlasitě, až věřil tomu, že to všichni okolo musí slyšet. Byl rád, když konečně zasedl za volant. Nikdo se po něm neohlížel, všechno probíhalo, tak jak mělo. Zřízenci uložili do rakve první tělo, Czerwinski sbalil fotoaparát a začal komandovat příslušníky pořádkové policie. Na čelní sklo pleskaly první dešťové kapky. Rath nastartoval motor a zapnul stěrač.

Bezcílně projížděl městem a nevěděl, kam míří. Bylo mu jasné jen to, že si rodina Lehmannova bude muset ještě počkat, než se dozví o tragické smrti svého živitele. Nejprve musel vyřešit svůj problém.

Potřeboval chvíli, než si konečně ujasnil, co je třeba udělat. Zcela jistý si svým plánem nebyl, ale jiný neměl. Spásný nápad přišel při pohledu na poštovního zřízence, který u Hallesches Tor vybíral poštovní schránku. Neprodleně si v papírnictví na Lindenstrasse obstaral velkou hnědou obálku a známku a jel ke Köllnischer parku.

A tam teď seděl. Seděl ve svém autě na klidném místě na okraji parku a hleděl na pomačkanou, roztrženou obálku na svém klíně. Transport pod vestou hnědému papíru příliš neprospěl, vůbec se nedal srovnávat s novou obálkou, která ležela na sedadle spolujezdce panensky čistá, hladká a prázdná.

Známku už nalepil, musel už jen na novou obálku pokud možno podobným písmem přepsat adresu, vložit do ní tajné spisy, celé to zalepit a vhodit do poštovní schránky tam opodál. To byl jeho plán. Jediná dostupná možnost, jak se dostat z pasti, do níž ho dostala jeho zvědavost. Nikdo nepojme podezření jedině tehdy, když ty papíry dorazí na místo původního určení. Tomu prvotnímu impulsu – odhodit svůj výbušný nález do prvního odpadkového koše nebo do Sprévy – naštěstí odolal.

Vytáhl kuličkové pero, které dostal na Vánoce od Charly, položil novou obálku na tu starou a chtěl začít s opisováním adresy, když tu na papír padl stín a Rath se tak vylekal, až ho zamrazilo. Hned vedle dveří u řidiče stál nějaký chodec, muž venčící psa. Rath nevěděl, jestli pejskař, který právě lhostejně přehlížel park, vůbec nahlédl do auta, ale přesto si připadal jako přistižen při činu. Jako by mu už byli na stopě.

Počkal, až ten muž, který se ještě párkrát rozhlédl a skutečně jako by nakoukl okénky do auta, zmizí hlouběji v parku, potom schoval pero, zastrčil obálky pod plášť a vystoupil. Budova z neomítnutého zdiva v parku sloužila jako sídlo zařízení veřejné potřeby. Rath k ní zamířil, položil toaletářce na tácek groš a zamknul se v první kabince. Obálky vytáhl, teprve když seděl.

Tady se mu přes rameno nikdo dívat nebude. Nápodoba cizího písma se mu dařila lépe, než čekal. Schwabach, kde to asi je? No, to nebyla jeho věc. Porovnal obě adresy a byl spokojen. Při grafologickém rozboru by jeho dílo asi neobstálo, ale to ani nebylo nutné. Dopisní obálky přece putovaly rovnou do koše. Důležité bylo, aby na správné místo dorazilo to, co se nacházelo uvnitř.

Vytáhl z roztržené obálky obě zelené složky. Vlastně chtěl ty dva spisy jenom vložit do nové obálky a zalepit ji, ale nemohl. Tmavě zelené složky mu ležely na kolenou a on na ně upřeně hleděl. Úplně žadonily, aby je otevřel. Vyplašily ho kroky. Slyšel západku na dveřích vedlejší kabiny a klapnutí zvedaného víka toalety.

Chvatně strčil spisy do nové obálky, aniž by se do nich znovu podíval. Na mysl mu přišlo staré motto jeho otce. Vědění je moc. Ne, vědění někdy bylo prostě jen nebezpečné. Lidé, kteří toho příliš věděli, umírali předčasně. Olízl okraj a zalepil obálku. Jen pryč s ní!

Rath zatáhl za řetízek splachovadla, během hučení vody si zastrčil obálky pod plášť a vyšel z kabiny. Umyl si ruce jako každý normální uživatel toalety, zdvořile kývl na toaletářku a vydal se zase do parku. Ujistil se, že poštovní schránka u Braniborského muzea se vybírá i v neděli, a pak do ní obálku vhodil.

Když zarachotila kovová klapka, pocítil ohromnou úlevu, ulevilo se mu skoro jako dřív po zpovědi, jako kdyby ho toto vhození dopisu zbavilo všech hříchů. Tajné spisy z taxíku byly nyní zase jen obyčejným dopisem, jedním z tisíců, který se vydal přesně na tu cestu, která mu byla určena. Původní řád byl znovunastolen, nikdo si ničeho nevšimne.

Rath si zapálil overstolzku a vracel se parkem ke svému autu. Starou obálku zmuchlal a strčil ji do prvního odpadkového koše.

5 

Dvě nahé paže ovinuté kolem ramen v bílé haleně. Ruce hladící nahá záda a hnětoucí hýždě. Extatický výraz Marthy Döringové, zatímco jí ta žena v bílém plášti líbala prsa. Obě ženy ve vášnivém objetí, jak se se zavřenýma očima líbají.

Na posledních fotografiích, které Charly pořídila, bylo ještě vidět, jak si lázeňská dřepla a líbala Marthu Döringovou rozkročeně sedící na kraji vany tam, kde to Siegmund Döring pravděpodobně nikdy nedělal, a pokud ano, pak evidentně ne dost často. To byla chvíle, kdy to Charly utnula. Připadala si totiž příšerně sprostá.

Ne proto, že by se jí zdálo sprosté to, co dělaly ty dvě ženy v sousední kabině, ale z toho důvodu, že bylo sprosté je u toho fotit, u nejintimnějších, nejsoukromějších věcí, které spolu mohou dva lidé sdílet. Tento poznatek se dostavil tak nečekaně, až se jí udělalo zle. Sbalila fotoaparát, oblékla si punčochy, nazula boty a opustila Lidové lázně tak překotně, že zapomněla vytáhnout zátku z vany.

Chvátala ulicí, aniž by vnímala kam, nastoupila do první elektriky, aniž by se podívala na její ceduli, jela se zavřenýma očima, dokud si nebyla jistá, že nechala Wedding daleko za sebou. Na Rosenthaler Platzu nakonec přestoupila a jela na západ, ale uklidnila se až v temné komoře.

Charly rozsvítila a vytáhla snímky z vodní lázně. Tuto práci měla ráda, naučila se ji od bývalého kolegy Reinholda Gräfa, který dřív hodně fotografoval pro oddělení vražd. Vypadalo to, že se jí snímky podařily snad až moc dobře. Dokonce i obličeje byly jasně patrné. Kdyby ty fotografie viděl Siegmund Döring, nečekalo by jeho ženu nic dobrého. Ten muž byl, jak dokládal odznak na jeho klopě, členem strany. Manželku, která ho podvádí s lesbickou milenkou, by vedle sebe nikdy nestrpěl. Ženská homosexualita, na rozdíl od té mužské, sice nebyla trestná, ale Charly si dokázala v jasných barvách představit, jak by Döring se svou ženou naložil, kdyby se o jejím tajemství dozvěděl. Muži, kteří tloukli své ženy, se sice dopouštěli trestného činu, ale před naprostou většinou soudců nacházeli milost. A co kdyby byly fotografie z Lidových lázní použity právě v takovém procesu? Hanba a ostuda by bylo to nejmenší, co by Charlyino dnešní dílo Marthě Döringové přineslo. Pravděpodobně by to bylo ale ještě horší. Určitě nic, na co by mohla být pyšná.

Ne, takto si svou práci pro detektivní kancelář nepředstavovala, když před tři čtvrtě rokem kývla na Böhmovu nabídku. Se svým někdejším šéfem a mentorem se dál pravidelně scházela i po jeho propuštění od policie, ke Gereonově značné nelibosti, protože to mezi ním a Böhmem za starých časů neustále skřípalo. Možná jí Gereon také zazlíval, že Böhm byl první, komu Charly pověděla o svých zmařených snech. Přitom to byla náhoda. Schůzka s Wilhelmem Böhmem už byla domluvená, když jí Guido Scherer zrovna toho chladného prosincového dne oznámil, že svůj sen musí pohřbít. Že její referendariát v advokátní kanceláři Blum a Scherer nebude uznán, protože nové Německo nepovoluje ženám přístup k právním profesím. Že ani nebude připuštěna ke druhé státnici. Nemluvě o tom, že žádná žena už připuštění jako advokátka nezíská.

Tak opuštěná a zrazená celým světem si Charly připadala naposled tehdy, když stála před troskami domu, v němž přišel o život její otec. Tenkrát si přísahala, že se bude se světem prát, že se za žádnou cenu nenechá pokořit. Svět však byl tvrdší soupeř, než čekala.

Nevěděla už, který pocit po rozhovoru s Guidem převládal, jestli vztek, nebo bezmoc. Dle domluvy dorazila do Böhmovy detektivní kanceláře a stále ještě byla bezradná. Všechno mu vyprávěla.

„Časy se zase změní,“ řekl Böhm. „Nikdy se nesmíme vzdávat. Dřív nebo později bude Německo zase potřebovat lidi, jako jsme my.“

A tato věta ji skutečně utěšila. O Gereonově reakci o několik hodin později se to říct nedalo. Se vší vážností jí chtěl navrhnout, ať se vrátí ke kriminální policii. K Friederike Wiekingové a Ženské kriminální policii.

„Ta teď také podléhá Gennatovi,“ prohlásil. „Budeme pak oba patřit ke kriminální skupině M. Můžu se o tom s Buddhou pobavit.“

On nic nepochopil.

„Zpátky k policii? Udělat ze sebe pohůnka nacistů?“

„Všichni policajti nejsou nacističtí pohůnci. Já vyšetřuju vraždy a vražda je zločin, ať si právě vládne, kdo chce.“

Jeho stará písnička. Nejhorší na tom bylo, že měl svým způsobem dokonce pravdu. Člověk se nemohl úplně zříct odpovědnosti a přenechat nacistům pole. Přesně kvůli tomu se chtěla stát advokátkou.

Pak jí ale nacisté udělali čáru přes rozpočet.

Stejně tak ale nebyla dlouhá léta policistkou, třebaže jako policistka pracovala. Jako stenotypistka na oddělení vražd u Wilhelma Böhma a Ernsta Gennata. Kdo by jí tedy k čertu měl bránit v tom, aby jako obyčejná právní asistentka pomáhala lidem, kterým nacistický režim dělal zle stále víc: Židům i dalším neárijcům a takzvaným politicky nespolehlivým?

Guido byl téhož názoru, a tak si ponechala svůj stůl v kanceláři, dál tam pracovala, sice jen na poloviční úvazek a za míň peněz, ale zabývala se prakticky totožnými věcmi jako předtím na pozici referendářky.

A když přišla Böhmova nabídka, doufala, že snad bude moct zase trošku pracovat jako policistka. Až do té doby, co jí přenechal první zakázku a ona zjistila, že to, čím se budou zabývat, budou spíše banality, nic, co by spasilo svět. Ovšem sledování Marthy Döringové, snad jedenáctý nebo dvanáctý případ, kterým ji Böhm pověřil, bylo prvním případem, jenž ji donutil upřímně pochybovat o smyslu jejího konání.

Snímky mezitím uschly a Charly je uložila do obálky. Chvíli si pohrávala s myšlenkou fotografie prostě zahodit a hlásit Böhmovi, že sledování v Lidových lázních nepřineslo žádný výsledek, ale k tomu se nepřinutila. Důvěřovala tomu muži od té doby, kdy byla úplně zoufalá, nevěděla kudy kam a on ji přijal jako stenotypistku do policejních služeb, ale také hned v počátku rozpoznal její detektivní schopnosti a rozvíjel je. A Böhm věřil jí. Takové věci před ním tajit nemohla. Musela mu ty obrázky ukázat, musela je s ním zkonzultovat. A doufat, že bude stejného názoru jako ona.

6 

Hodlal se jen na chvilku zastavit v Carmerstrasse, aby Charly řekl, že ještě musí ven a že se to může protáhnout, ale doma zjistil, že byt je prázdný.

Tohle se stávalo častěji, co kluk před dvěma týdny odtáhl s Hitlerjugend do Norimberku a Rath nemohl tvrdit, že toho lituje. Konečně zase dostatek času, který mohl trávit jen se svou ženou – takto uvažoval. Na druhou stranu Charly od té doby doma moc nebývala. Vždycky jim do toho něco vlezlo, pokud ne soukromě (do Berlína se nedávno zase vrátila Charlyina stará kamarádka Greta, která žila nějakou dobu ve Švédsku), tak pracovně – což nebyl žádný div, když měl někdo hned dvě práce. Právní asistentka a soukromá detektivka. Jen svoje skutečné vysněné povolání musela Charly uložit k ledu. Nová rozhodnutí vlády zamezila ženám přístup k profesi advokáta.

Proč ale tak lehkomyslně zahodila kariéru v policejních službách? To by pro ni přece byla správná cesta, Charly byla rozená kriminalistka. Rath na ni po ukončení jejího referendariátu naléhal, aby se prostě znovu ucházela o místo na Hradě, že se za ni přimluví. Charly se na něj jen podívala a zamračila se, měřila si ho tím pohledem, který nenáviděl, pohledem vyjadřujícím směsici nepochopení a pohrdání, jež Rath sotva snášel. Potom se rozhodla pracovat raději pro Wilhelma Böhma, svého bývalého nadřízeného, který také před dvěma a půl lety odešel od policie a od té doby pracoval jako soukromý detektiv. A její spolužák ze studií Guido Scherer, v jehož kanceláři hodlala absolvovat zbytek své právnické přípravy, jí nabídl – zřejmě kvůli svému špatnému svědomí –, aby u něj nadále pracovala jako právní asistentka.

Advokátní kancelář měla pevně stanovenou pracovní dobu, Böhmova detektivní agentura nikoliv. A tak se stávalo, že Charly často bývala ve větším pracovním zápřahu než její muž. Přesčasy byly pro Ratha od té doby, co ho Gennat nechával přešlapovat na okraji kriminální skupiny M, tak vzácné jako sníh v srpnu. A pro Charly se staly pravidlem, když nastoupila k Böhmovi. Rathovi to pochopitelně nevyhovovalo, ale nemohl si stěžovat nahlas, potřebovali přece peníze. Plat vrchního komisaře zdaleka nestačil na drahý životní styl v Charlottenburgu, když vyschl ten druhý zdroj příjmů, ten, o němž s nikým nemluvil, ani s Charly. Jí prostě sdělil, že to malé jmění, které mu odkázal jeho oblíbený strýček, pomalu vysychá. A neříkal jí, že jel do Pankowa, aby přes plot Marlowovy vily hodil poslední obálku s penězi, kterou mu Johann Marlow poslal. Vráceno odesilateli. Nevěděl, jestli ho u toho Marlow nebo někdo z jeho lidí viděl, ale každopádně od té doby o tom člověku už neslyšel. A žádnou další obálku s hotovostí už v poště nenašel.

Napsal Charly lístek a zatížil ho rozečteným románem, co zůstal ležet na stole v obývacím pokoji. Gabriele Tergitová. Charly raději žila v minulosti i pokud šlo o knížky, než aby přijala současnost.

Když to vyřešil, zamyslel se, jestli by si neměl dopřát koňak a některou ze Severinových desek, než vyrazí za tím nepříjemným úkolem předat tragickou zprávu. Právě když vytáhl lahev ze skříňky, někdo zazvonil.

Šel do předsíně a otevřel. Na schodišti stála štíhlá žena s pevně sčesanými vlasy, která upřela pohled skrz silné brýle nejprve na lahev koňaku v jeho ruce a pak na něj. V první chvíli si Rath vzpomněl na slečnu Klefischovou, svou učitelku hry na flétnu na základní škole.

„Heil Hitler,“ pozdravila učitelka flétny. „Petersová, Úřad péče o mládež Charlottenburg. Jsem tady správně u pěstounské rodiny Friedricha Thormanna?“

„To jste, milostivá, přesně tak,“ řekl Rath, aniž by odpověděl na pozdrav. „Jen jste se obtěžovala zbytečně. Chlapec tady není. Je s HJ na cestě do Norimberku.“

„O tom samozřejmě víme.“ Slečna Petersová nadzvedla obočí a vytáhla zápisník. „Jde mi pouze o rozhovor s Friedrichovými pěstouny. Vy budete Gideon Rath, předpokládám?“

„Gereon.“

„To je židovské jméno?“

„Ne. Katolické. Rýnské, katolické. Proč se ptáte?“ Rath byl otrávený. Co mělo tohle vyptávání znamenat? Uvědomil si, jaký dojem musí dělat lahev koňaku a postavil ji na skříňku. Pak si podal z věšáku plášť.

„Takže to je i vaše vyznání, že? Římskokatolické?“

„Vždyť tohle všechno by mělo stát ve vašich spisech. Poslyšte…“

„Ovšem, pane Rathe, o to také ani moc nejde.“ Úsměv její tváři příliš neslušel. „Chceme si jen udělat osobní dojem o domácím prostředí, ve kterém Friedrich vyrůstá. Smím dál?“

„To se teď vůbec nehodí.“ Rath jí ukázal svůj plášť.

„Jsem doma jen na skok, jak vidíte. Kromě toho máme tuto věc už vyřízenou. Byl tady tenkrát váš kolega. Určitě k tomu existují záznamy.“

„Jistě. Jenomže čas od času musíme naše poznatky osvěžit.“

„Samozřejmě. Ale dnes ne. Jak jsem řekl, musím na důležitou schůzku. Pracovně. Jsem kriminalista…“

„V tom případě se nenechávejte dál zdržovat, pane Rathe. Stejně jsem chtěla spíš mluvit s vaší manželkou. Vliv ženy na domácí prostředí je, pokud prominete, mnohem víc rozhodující než vliv muže.“

„Ovšem, ovšem. To vy přece musíte vědět nejlíp.“ Rath se také pokusil o úsměv. „Bohužel vás ale musím zklamat. Manželka také není doma.“

„Ach, vyrazila na pochůzky? To nevadí, můžu chvíli počkat.“

„Poslyšte, slečno Petersová…“ Rath si oblékl plášť a vzal do ruky klobouk. „Vaše důslednost vás ctí, ale nemá to smysl. Může to trvat opravdu dlouho, než se moje žena vrátí. Má dost nepravidelnou pracovní dobu.“

„Pracovní dobu?“

Výraz ženy z Péče na okamžik povolil a ustálil se někde mezi nechápavostí a zděšením. Než stačila ještě něco říct, Rath ji vymanévroval ze dveří a zavřel za sebou.

„Jestli mě omluvíte, slečno Petersová, musím teď už opravdu jet. Přijďte prosím jindy. Nejlepší bude, když předem zavoláte.“

„Jinak to u vás asi doopravdy nepůjde!“ Slečna Petersová zněla rázem dost kousavě. „Ještě o mně uslyšíte,“ řekla. „Heil Hitler!“

A s tím nechala Ratha stát. Než stačil zvednout pravou paži a zahuhlat svoje Hei’tler, sbíhala už po schodišti. Zatímco poslouchal její kroky, uvažoval nad tím, co k čertu tahle návštěva měla znamenat. Bylo tohle obvyklé? Nebo na ně Úřad péče někdo poštval? Někdo z uvědomělých sousedů, kteří se pošklebovali tomu, že Charly nemyje okna tak často, jak by se to podle jejich názoru slušelo? Mimoděk pokrčil rameny a vydal se na cestu.

Rodina Lehmannova bydlela v činžáku v Kreuzbergu mezi Zhořeleckým nádražím a Sprévou. Rath musel projít dvěma zadními dvory a po čtyřech úsecích schodiště, než se ocitl před správnými dveřmi. Otevřela mu žena, jejíž tmavě podbarvené oči svědčily o nedostatku spánku. Jedno dítě chovala na paži, druhé držela za ruku. Rath si pomyslel, jaký dojem by asi paní Lehmannová udělala na slečnu Petersovou z Péče.

Z kapsy u vesty vytáhl svou placku.

„Rath, kriminální policie. Jste Hedwig Lehmannová?“

Žena přikývla.

„Provdaná za řidiče taxislužby Ottu Lehmanna?“

Žena znovu přikývla. A hleděla na Ratha jako srna na reflektory blížícího se automobilu. Jako kdyby něco tušila. Že už by ji informovali pořádkoví z 31. okrsku?

Nebo pohřební služba? Možná jen patřila k lidem, kteří okamžitě počítají s nejhorším, když jim u dveří zazvoní policie.

„Je mi to moc líto, paní Lehmannová, ale musím vám něco oznámit… ohledně vašeho muže.“

Stále nic neříkala, jen na něj upřeně hleděla. Rath nechtěl říct celou pravdu v přítomnosti dětí.

„Smím dál?“ zeptal se. „Bylo by lepší, kdybych s vámi mohl chvilku mluvit mezi čtyřma očima…“

Ustoupila a nechala Ratha vejít. Otto Lehmann zřejmě nevydělával moc peněz. Byt působil chudobným dojmem. Byl tmavý, těsný a páchl, jako by se v něm už věčnost nevětralo.

Vdova ho zavedla do obytné kuchyně. Ve dřezu se kupily špinavé hrnce a talíře, na stole stál koš špinavého prádla.

„Lotty!“ zavolala kamsi dozadu. Bylo to první slovo, které od ní Rath slyšel.

Přišla asi dvanáctiletá dívka a plaše vyhlédla zpoza rohu. Žena posadila batole na zem.

„Lotty, ohlídej ty dva malý. Máma musí mluvit tady s pánem. Běžte si hrát na dvůr. A vemte prádlo do prádelny. Já hned přijdu.“

Dívka zvedla nejmladší sestru ze země, usadila ji do špinavého prádla a stáhla koš ze stolu.

„Tak pojď, Bubi,“ řekla bratrovi, „vem to se mnou.“ Chlapec se pustil matčiny sukně a sourozenci odešli z bytu, mezi sebou prádelní koš, z něhož zvědavě vyhlížela jejich malá sestra jako vzduchoplavec z koše balonu. Zřejmě ji takto nepřenášeli poprvé. A zjevně se jí to líbilo.

Žena si sedla ke stolu, aniž by hostu nabídla židli.

„Co se stalo, pane komisaři? Co tak hroznýho, že jsem musela poslat děcka pryč?“

Rath si odpustil poučovat ji o své hodnosti. Povysunul si židli a posadil se, klobouk v ruce.

„Váš manžel,“ začal, „měl nehodu. Pracovní nehodu, abych byl přesný. Se svým taxíkem.“ Rath si odkašlal.

„Z dosud neznámých důvodů ztratil vládu nad vozidlem a u Yorckbrücken čelně narazil do zdi.“

Odmlčel se, protože pro něj vždycky bylo nejtěžší vyslovit skutečnou pravdu. Tu, kvůli které tu doopravdy seděl.

„Paní Lehmannová, je mi to moc líto, ale váš manžel tu nehodu nepřežil.“

Vdova, která se na židli už tak hrbila, svěsila ramena ještě níž. Její tvář byla tak prázdná, že to Ratha děsilo. Pokud v ní ještě před pěti minutami byl zbyteček naděje nebo víry, ten teď zmizel.

„Snad vás utěší, že nic necítil,“ pokračoval, „byl na místě mrtvý.“

Ukončila své mlčení tak nenadále, až sebou Rath škubl.

„To mě má utěšit?“ vykřikla na něj. „Jak mě to má utěšit? Teď se můžu jít rovnou oběsit. Peníze už tak na nic nestačily. Víte, co tak vydělává taxikář v těchhle časech? Co teď? Mám tři malý fracky, jak mám s nima vydělávat peníze?“

„Můžu vám nabídnout pomoc, paní Lehmannová. Někoho, kdo vám pomůže s žádostí o vdovský důchod. A Úřad péče o mládež může zajistit, aby…“

„Nechte toho! Péče? Moje děcka do domova? Ne! Jen přes mou mrtvolu!“

„Chtěl jsem jen…“

„Mně je u zadku, co ste chtěl. Já od vás pomoc nechci! Poštvat na mě Péči? Bez toho se obejdu!“

„Paní Lehmannová, já naprosto chápu, že jste rozrušená, ale…“

„Nic nechápete, vůbec nic!“ Vyskočila ze židle a doslova na něj prskala. „A teď se kliďte, odkud ste přišel. Mám co dělat. Hlavně mě nechte na pokoji. Jestli se tady ukáže někdo z Péče, vyskočím z okna, to vám povídám!“ Rath také vstal. „Pokud si to nepřejete, nikoho sem nepošlu,“ slíbil. „Obávám se ale, že vás neušetřím návštěvy na soudním lékařství. Musíte svého muže identifikovat… Možná se budete chtít taky rozloučit. Pošlu za vámi v pondělí kolegu, který vás doprovodí do márnice. Potom už nebude vydání těla dlouho trvat.“

„Jak, vydání?“

„Abyste ho mohla pohřbít.“

„Vy si myslíte, že si můžeme dovolit pohřeb? Klidně si ho můžete nechat. Charité za to dokonce zaplatí, ne?“ Řekla to tak chladně a bezcitně, až Ratha zamrazilo.

Její nouze byla evidentně větší než její smutek. Rath si vzpomněl na firmu Grieneisen, která díky hlášce od přičinlivého strážmistra dorazila k nehodě tak rychle. Na Otto Lehmannovi už asi nic nevydělají.

Rozloučil se a zamyšleně kráčel ze schodů. Jestlipak si Hedwig Lehmannová dokáže udržet byt i bez manželova příjmu? Nechtěl si ani představovat, co bude s těmi dětmi.

Když dole vyšel z domu, viděl je, jak si hrají na dvoře. Bubi šlehal klackem do kopřiv vyrůstajících ve stínu boční zdi sousedního domu, jeho sestry si hrály s nyní již prázdným košem na prádlo. Malá seděla uvnitř, zatímco ta velká košem kolébala na zemi a simulovala tak prudké vlny na moři. Malá výskala radostí. Lotty na okamžik přestala a mávla na Ratha, když ho poznala.

Usmál se a také jí zamával. A cítil se v tu chvíli pod psa.

7 

Šlo se zase dál. Stany byly sbalené, batohy naložené, celý oddíl stál v ranním slunci připraven k pochodu a oberbannführer Rademann přehlížel dokonale seřazené Hitlerovy hochy. Byl to Rademannův obvykle tvrdý, přísný pohled, ale přesto v něm Fritze viděl hrdost na jeho oddíl, hrdost na ně všechny, kteří zde byli. Zdálo se mu, jako by na něm Rademannův otcovsky přísný pohled spočinul zvlášť dlouho. Možná proto, že oberbannführer v jejich řadách postrádal svého vlastního syna. Fritzemu taky někdy chyběl, Atze byl přece jeho nejlepší přítel, ale tak už to v životě chodilo.

Stačil pouhý Rademannův pohled a všechno tak ztichlo, že bylo slyšet jen šumění nedaleké Sály. Ticho protnul rázný povel.

„Jednotko, pózor!“ zazněl hlas oberbannführera a všichni se okamžitě postavili do pozoru a čekali v pohotovosti na další povel.

„Celý oddíl vlevó vbok!“

Byli tady z dvanácti různých praporů, a přesto reagovali na Rademannův povel s toutéž přesností. Stovka vysokých bot zaskřípěla ve štěrku jako jedna.

„A pochodém v chod!“

Dali se do pohybu jako nezastavitelný stroj. Rademann začal a vzápětí se nad Sálou nesly první verše Písně Horsta Wessela a to už pochodovali po mostě do města, ulice lemovány nadšenými občany, kteří jim mávali. Bylo mezi nimi i dost hezkých dívek. Tak to bylo v každém městě, kterým oddíl berlínských HJ procházel. Bylo tomu tak i v Saalfeldu. Za chvíli ale zase budou ve volném poli a uprostřed přírody provázeni jen šuměním větru a cvrlikáním ptáků.

Fritze se podíval na oblohu. Po nebi táhly nějaké mraky, ale na déšť to nevypadalo. Na rozdíl od kamarádů mu vůbec nevadilo pochodovat ve větru a dešti a trávit každou noc ve stanu bez ohledu na to, jak moc silně déšť pleskal do plátna. On přece býval synem ulice, zatraceně, protloukal se na berlínských ulicích sám a celým světem opuštěný, proti tomu byl tento dobře organizovaný pochod hračka. Měli stany, měli spací pytle, měli s sebou dokonce vůz na bagáž, polní kuchyni a vlastní zdravotníky, mohli by takto jít přes půl světa a ne jen do Norimberku. Nejlepší na tom ale bylo, že během všech těch týdnů neměli ani jediný den školy.

Jak se s Atzem na ten pochod těšili! A teď tu Atze vůbec nebyl. Snad to tak ale bylo lepší, možná by ještě patřil k těm uplakánkům, k těm bábovkám, které tu bohužel také byly a oslabovaly celé společenstvo. Fritze někdy nechápal, jak se tihle vůbec dostali do jejich oddílu.

Proti prověrkám na pochod na stranický sjezd byla totiž přijímací zkouška do Jungvolku, kterou Atze a on před půl rokem společně absolvovali, jen nedělní procházkou. Fritze ovšem za povzbuzování oberbannführera Rademanna ve všech zkouškách obstál. Rademann se staral i o svého syna, ale Atze nakonec ztroskotal na poslední zkoušce, na pochodu se zátěží, pětadvacet kilometrů s třicetikilovými batohy. Sedm kilometrů před cílem to vzdal, v slzách a provázen opovržlivým pohledem svého otce. Třikrát se Rademann svého syna zeptal, jestli chce skutečně skončit. Atze se dvakrát vzchopil, ale potřetí se doopravdy zhroutil, dokázal už jen vzlykat, s těžkým ruksakem neudělal už ani krok. Přestal s tím vzlykáním teprve tehdy, když mu oberbannführer vlepil facku. Německý hoch nepláče.

Rademann vzal synův batoh a se dvěma ruksaky bez jediného slova pochodoval dál. A Fritze poznal, že oberbannführerovo pohrdání vlastním synem se přenáší i na všechny ostatní, dokonce i na něj samotného, ačkoliv byl Atze jeho nejlepší kamarád. Zároveň byl ale taky bábovka. A bábovky tady nepotřebovali. Co by si počali s někým, kdo neujde ani dvacet pět kilometrů? Museli zvládnout třicet sedm dní pochodu a skoro pět set kilometrů, takže žádné slabochy nemohli potřebovat. A ani žádné plačky.

Německý hoch nepláče! Toto pravidlo nebylo nikde napsáno, ale bylo nejdůležitější a Fritze si ho osvojil tak dobře jako nikdo jiný. Ostatní nevěděli, jaké to je, když člověk na světě nikoho nemá a musí žít na ulici. Friedrich Thormann to věděl. A nebrečel. Nikdy. Nebo aspoň nikdy, když ho při tom mohl někdo vidět.

Ani jeho kamarádi ho nikdy neviděli brečet. Ani nikdy neuvidí. Než by se to stalo, to radši rozbrečí některého z nich!

Při loučení v Berlíně před dvěma týdny se mu trochu svíral krk, ale nebrečel. Třebaže se mu chtělo. Šel s ním jenom Gereon, Charly zůstala doma. Jako vždycky, pokud se jednalo o HJ. A chyběla mu víc, než by byl ochoten přiznat. Taky na ten film od Riefenstahlové se museli dívat s Gereonem sami, Charly to odmítla.