Jana Pažoutová 

Dvojí ortel 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Jana Pažoutová, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0088-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0089-3 (mobi)

I 
ZÁŘÍ 1655 

Ta žena se podobala Anežce tolik, až to bolelo. Jako by jeho manželka znenáhla vystoupila ze stínů minulosti a na okamžik se mu znovu zhmotnila před očima. Stejný medový tón zcuchaných vlasů, které se jí vyhrnuly zpod stržené kapuce, stejná křivka šíje a boků, stejné držení těla. Dojem umocňovalo batole, které svírala v náruči: rok a půl staré, víc ne. Zrovna jako Petříček.

Udělal krok a druhý směrem k ní, než zachytil její pohled a výraz v očích: měla je velké a kulaté jako mince, byly stejně hnědé, jako je vídal kdysi, ale plné takového děsu, s jakým by na něj Anežka nikdy nehleděla. Ustrnul s nohou nadzvednutou k pohybu, který nedokončil.

„Hejbněte kostrou, chlapi! Pohyb! A ty uhni stranou, Vojto, a hleď si, čeho máš!“

Klopýtl, když ho capitano bezohledně odstrčil směrem k vozům. Toho strach ve tváři mladé ženy nezastavil, spíš naopak. Přikročil k ní, hrubým pohybem si ji přitáhl k sobě blíž z místa, kde stála mezi dvěma zarostlými chlapy, kteří ji dostihli na útěku. Prsty skryté v jezdecké rukavici jí zabořil do kadeří, zvrátil jí hlavu nazad a tvrdě se přisál k jejím rtům. Zazmítala se v jeho sevření. On se jen zasmál proti jejím ústům a políbil ji podruhé, ještě bezohledněji. Když odtáhl obličej, ženě ze rtů na bradu stékal pramínek jasně červené krve. Capitano jí vyrval z rukou dítě, hrubou silou překonávaje její odpor, a hodil je na zem. Zachytil ženu, když se s výkřikem vrhla ke svému křičícímu potomkovi, přirazil ji na kmen blízké borovice a škubnutím jí rozerval kabát, živůtek i košili pod ním a poté sevřel v dlaních její bílé prsy. Děcko se postavilo na nejisté nožky a s nářkem se batolilo k matce. Aniž by se po něm capitano ohlédl, odkopl je nohou v těžké botě stranou.

Zajatkyně a Vojtěch vykřikli oba naráz.

„Ne, to nesmíš!“

Capitano srazil ženu do uschlého loňského listí vedle stromu a skokem byl u svého podřízeného. Pěst dopadla takovou silou, až Vojtěchova hlava odskočila nazad a v nose mu ohavně křuplo. Upadl by, kdyby jej capitano druhou rukou zároveň nečapl za oděv pod krkem.

„Neopovažuj se!“ sykl Vojtěchovi do zkrvavené tváře.

„Ta ženská je moje! Ty jsi ten poslední, kdo ji bude mít, což dobře víš. A teď do práce.“

Uvolnil sevření a Vojtěchova ruka automaticky vystřelila ke zlomenému, rychle natékajícímu nosu. Hlava se mu motala, ale na nohou se udržel. Jen pohledem teď sledoval nešťastnici, jež se zatím doplazila ke svému děcku a zoufalou silou je svírala v náručí.

„Tak pojď, Vojto,“ řekl kdosi, uchopil ho za paži a táhl ho stranou. Přes slzy bolesti v očích spatřil Pikenýra s jeho děravou hubou a olysalým knírem nad ní.

„Starej má pravdu, musíme pobrat, co se dá, a zmizet, než padne soumrak. Ať odsud vypadneme co nejdřív. Jeden nikdy neví.“

V tichu pod lesními velikány se každý zvuk nesl do daleka: cinkání postrojů, jak muži připevňovali k sedlům jezdeckých koní a na hřbety mul a tažných zvířat vypřažených z povozů vaky a truhly pobrané kupecké karavaně, vzlykání nebohé mladé ženy, steny raněných. Nad tím vším se nesl vřískot vyděšeného batolete, jemuž matka marně nabízela prs k uklidnění a nadarmo se je snažila ukonejšit. Krejlich obcházel ležící povozníky a slouhy, tomu, kdo ještě chroptěl, metodicky prořízl hrdlo a popošel zase dál. Dva kupci, tlustý v beraním kožichu i ten malý s francouzskou bradkou, dodýchali už před chvílí. Třetí umřel hned v okamžiku přepadení: střela z banditky mu rozčísla tlamu a utrhla temeno hlavy. Dobrá, přesná rána. Vojtěch musel mrtvolu shodit na zem, aby se dostal k truhlici ukryté pod kozlíkem a podal ji do Pikenýrových nastavených dlaní. O čtyři nebo pět let dříve, pomyslel si, a kdoví, třebas by to bylo moje tělo, které by nějaký bezohledný lump takhle bez piety shazoval pod kola vypleněného vozu.

Hřbety naložených zvířat se prohýbaly pod tíží balíků. Hlasy raněných se zalkly krví z proříznutých tepen. Naposled umřel Vlk, jemuž šťastná rána jednoho z povozníků rozdrtila ramenní kloub, a Krejlich usoudil, že by stejně vykrvácel cestou. Nebo by zůstal zmrzačený, což nikdo nemohl potřebovat. Vlkovy vypoulené oči ještě po smrti prozrazovaly, jak ho Krejlichův akt milosrdenství zaskočil. Děcko ječelo a ječelo.

„Jdeme, chlapi!“ zavelel capitano. Stačilo mu lusknout prsty, a dva jeho pobočníci zvedli ze země plačící ženu, jež nebyla Anežkou, a táhli ji za ním do lesa. Vojtěch hodil na záda pytel s kořistí, co se na hřbety zvířat nevešel, a vykročil mezi posledními. Nebe se zatáhlo šedivou klenbou nízkých mraků a světla rychle ubývalo, mezi větvemi tu a tam proklouzla letmá kapka deště. Než se dostanou do hradu, padne noc. Léto se definitivně proměnilo v podzim.

Muži šlapali mlčky, jen tu a tam mezi sebou prohodili jedno dvě slova. Loňské listí promočené včerejším deštěm čvachtalo a lepilo se jim na boty. Batole vytrvale naříkalo a skály kolem odrážely jeho hlas.

„K čertu s tím!“ konečně nevydržel capitano. „Toho spratka musí být slyšet na tři míle. Krejlichu, zbav mě toho uvřeštěnýho parchanta.“

Teď se rozječela i matka dítěte. Dva ji museli držet, zatímco jí Krejlich rval děcko z náručí; bojovala o jeho život jako do kouta zahnaná šelma.

„Capitano, smilování, je to jen…,“ pokusil se ho zarazit Vojtěch, sám nevěda proč.

„Hubu držet! Ještě slovo a vyrazím ti z ní všechny zuby!“ utrhl se na něj velitel. Skočil k ženě, vlepil jí ze strany políček, až se zajíkla, a prudkým pohybem uškubl kus její košile, volně visící zpod roztrženého živůtku. Jeden cár jí vecpal do křikem rozevřených úst a druhý jí utáhl kolem čelisti a šíje. Ječení utichlo a vzápětí zmlklo i dítě. Křoviny zapraskaly, jak Krejlich odhodil tělíčko kamsi do trní mezi skaliny.

Pokračovali ve stále hustějším šeru do kopce pokrytého bukovým hájem, jen občas promíseným tenkými kmeny osik a pokroucenými borovicemi tam, kde se vypínaly pískovcové skály. Muži mlčeli, Švejd si pod vousy pobrukoval ve své mateřštině, Pikenýr jako obvykle kašlal a lapal po dechu, plival kolem sebe chuchvalce hlenů zbarvených krví. Nebožačka, jíž její strážci svázali ruce za zády, aby si nemohla vytrhnout z úst roubík, tiše a vyčerpaně vzlykala. Vojtěch na konci průvodu skláněl tvář k zemi, aby se nemusel dívat na její štíhlou postavu, tolik podobnou Anežčině.

Ruiny se před nimi vynořily tak nenápadné, že kdokoliv by toto místo neznal, pokládal by je za součást okolního skalního města. Ve vzduchu ucítili dým. Proklouzli polozborcenou branou, ukrytou ve skalní rozsedlině, a ocitli se na nádvoří starobylého, v troskách ležícího hrádku.

Tady pachy zesílily, ty libé i ty nepříjemné. Z křovisky prorostlých trosek přední věže se linul smrad hoven a zahnívajících odpadků. Přes něj se probíjela vůně pečínky a hořícího borového dřeva a bylo vidět i oheň napůl skrytý v ústí klenutého sklepa, který používali jako obytnou místnost. Kolem polorozbořeného bergfriedu rozkročeného mezi dvěma pískovcovými masivy poletovali s ostrým skřekem ptáci vyplašení příchodem tolika mužů.

Ženské jim běžely vstříc, alespoň těch pět, co tu žily dobrovolně. Čtyři se vrhly svým chlapům kolem krku. Ta Vlkova, mladá venkovanka s plavými copy a břichem zvětšeným pokročilým těhotenstvím, se zarazila v půli cesty, hledajíc v šeru toho, kdo víckrát nepřijde. Capitano ji chytil za loket.

„Vlka už žerou vlci,“ prohlásil drsně. „Ale neboj se, nemusíš dlouho držet vdovskej smutek. Švejd se dneska bil jako lev.“ Postrčil děvče směrem k rozježenému plavovlasému obrovi. „Dávno se mu líbíš, tak si tě vyžádal za vodměnu. Postará se vo tebe i vo tvýho fakana.“ Rozhlédl se, aniž by čerstvé vdově nebo jejímu novému muži věnoval jediný další pohled. „A teď, ženský, chceme žrát. A nalejte nám, co jsme donesli.“

Sudy a měchy putovaly ze hřbetů zvířat pod kamennou klenbu obytného sklepa, jedna z žen, ta nejstarší, rozložitá matróna, dva rovnou narazila. Hubené děvče s podivně lhostejným výrazem ve tváři, které předtím zůstalo u ohně proto, že mu řetěz upevněný kolem kotníku a zachycený na kruhu ve zdi neumožňoval vyjít tak daleko na nádvoří zříceniny, teď stahovalo z rožně propečené maso z upytlačené divočiny. Jiná z loupežnických manželek je od něj přebírala, krájela a podávala chlapům, capitanovi jako prvnímu. Dvě další otvíraly donesené vaky, s potěšenými výkřiky vytahovaly do světla plamenů chléb, kulaté bochníky sýrů, prorostlý špek a sušené maso. Kupci, které teď na cestě ozobávaly vrány, se dobře vybavili na cestu za obchodem.

Dnešní kořist stála vskutku za oslavu. Víno a pivo tekly proudem.

Švejd si u ohně posadil do klína samodruhou vdovu, líbal ji na uslzenou tvář a do rozšněrovaného výstřihu, podával jí pohár a střídavě vkládal jí a sobě do úst jídlo, až se skrz pláč začala zajíkavě smát a v opilosti oplácet jeho něžnosti. Krejlich s hubou mastnou od pečínky, kterou do ní narychlo nacpal, popadl kolem pasu přikovanou dívku, až vykřikla leknutím, povalil ji přes placatý kámen sloužící jako sedadlo a bez okolků si ji zezadu vzal, za notného povzbuzování svých druhů. Když se celý zpocený zvedl, na holku vzápětí skočil další z chlapů, jimž se nedostalo jejich vlastní ženy. Držela trpně, jako bez života. Vojtěch, jenž při pohledu na obnažené prsy těhotné miliskující se se Švejdem a holý zadek vězeňkyně také pocítil pnutí ve slabinách, rychle odvrátil zrak a lokl si vína tak zprudka, div se douškem nezadusil.

„Co se tu, chlapi, zaobíráte tou starou houžví, když jsme dneska našli jinší a o dost fajnovější masíčko?“ přerušil jeho kašel capitanův hlas. „Podívejme se na tu holubičku!“

Anežka.

Nebožačka měla stále v ústech roubík a ruce spoutané za zády. Hruď holou, prsy, mírně nateklé mlékem či těhotenstvím, v chladu podzimního večera s bradavkami tvrdými a pevně vztyčenými. Její bílá kůže svítila do šera rozptylovaného rudými odlesky ohně – hladká pokožka bohaté paničky zvyklé na pravidelnou péči. Byla asi o něco starší než Vojtěchova nešťastná manželka, v odlescích ohně zahlédl první drobounké vrásky kolem jejích očí, ale postavou i tváří se jí podobala, tak strašně podobala… Ta linie ramen, křivka obnažených prsou a boků… Capitano vytáhl nůž, rozpáral pás její sukně, až se jí svezla ke kotníkům, a ponechala ji jen v cárech košile roztržené od výstřihu k pupku, rozhaleném kabátku shrnutém přes ramena a živůtku s přeřezanými tkanicemi. Zatímco ji dva muži, její strážci, zezadu drželi, capitano poklekl před ni a pohybem dýky rozřízl i košili až ke spodnímu lemu, odhalil její maličko vyklenuté bříško se stříbrnými cáry těhotenských jizviček, medově hnědý klín a dlouhé štíhlé nohy. Zazmítala sebou, když jí náčelník lapků vnutil mezi ta bílá stehna prsty mastné od pečeně a vtiskl jí je do chloupků v klíně.

„Jsi pěkně úzká a sevřená, tak jak to mám rád,“ řekl jí a všem kolem. „Líbí se mi, když ženská není moc vytahaná od všech spratků, co porodila. Vyndejte jí roubík,“ pokynul strážcům a zvedl se na nohy.

„Ne!“ vykřikla žena, jen co jí dusivý hadr vyklouzl z úst a ona popadla dech. „Pro smilování boží, pro Boha svatého a Panenku Marii, prosím vás, pane, nechte mne! Můj muž zaplatí, zaplatí, co si řeknete! Neubližujte mi! Neubližujte mi, proboha, neubližujte mi! Nosím pod srdcem dítě! Neubližujte mi! Prosím! Prosím!“

Její hlas byl v zoufalství docela jako Anežčin. Vojtěch, aniž by věděl, co dělá, upustil na zem pohár a napůl se zvedl. Capitano se smíchem natáhl ruku, zaťal prsty do podbřišku zajatkyně.

„Tak? Tak?“ Knír se mu otřásal, zarostlá tvář se stáhla do nápodoby pobavené grimasy. „My nepotřebujeme peníze tvýho muže, máme dost na roky dopředu. Tak je to. Seru na tvýho spratka, děvko, jediný, co chci…“

Vojtěch byl skokem u něj, sevřel mu zezadu hrdlo, odtrhl capitana od ženy a srazil ho na zem. Zlost mu dodala nevídanou energii. Přelila se mu do dlouhých paží, do nohou, zuřivě se snažících zasáhnout velitele mezi ty jeho, do prstů, jimiž mu svíral krkavice.

„Nech ji být, ty zrůdo, ty nestvůro, ty zmetku pekelná…“

Capitano měl sílu medvěda, který by setřásl dva takové hubené a šlachovité chlapy, jako byl Vojtěch, ale překvapení si vybralo svou daň. Oči se mu vypoulily a vylezly z důlků, v levém praskla žilka a zalila ho krví. V obličeji zrudl, pak zfialověl, jazyk mu vylezl z úst jako oběšenci. V tom okamžiku se však na Vojtěcha zezadu vrhli ti dva, kteří dosud drželi ženu.

Vyžádalo si spojené síly obou mužů, aby dokázali Vojtěchovy ruce odtrhnout z velitelova krku. Capitano se zasípěním lapl po dechu, jednou, podruhé a pak zařval zuřivostí tak hlasitě, jak jen mu jeho pohmožděné hrdlo umožňovalo. Uvolnil své vlastní paže ze sevření Vojtěchových stehen, vymanil se zpod těla, na něž dopadaly rány a kopance ze všech stran. Zapojil se do bitky.

Kdesi za nimi vládl rozruch, kdosi křičel, nocí dupaly divoké kroky, ale Vojtěch nic z toho neviděl a neslyšel. Jediné, co měl před očima, byla Anežka, Anežka zpívající si při bělení prádla, nevěsta Anežka o svatebním dni s nosem zabořeným v kytici uvázané ze suchých květů, Anežka s odhaleným prsem, k němuž přikládá novorozeného syna, usmívající se Anežka, líbající ho na rozloučenou ve dveřích jeho domu, nahá Anežka se zčernalou pletí a prázdnými, stejně černými očními důlky, s rozšklebenou ránou pod bradou, jak ji nikdy neviděl, jen ve snech.

„Nech ji být! Nech ji na pokoji!“ řval jako pominutý, aniž by cítil dopadající rány. „Nech ji být!“

Konečně zůstal ležet zakrvácený a v poloviční mdlobě, s prsty levice rozdrcenými něčí podrážkou a nalévajícími se otoky kolem očí, bez dechu, jejž mu rány vymáčkly z hrudi. Na jazyku cítil pachuť krve, a když ho někdo zvedl za vlasy na kolena, přebila ji odporná směs žaludečních šťáv a natrávené večeře, jež mu vyhrkla z úst a nosu a vyřinula se mu na hruď a na zem.

Někdo ho znovu udeřil, vší silou a s rozmyslem, přímo do tváře. Z jedné strany, z druhé strany. Hlava mu odletěla kamsi za bergfried. Alespoň mu to tak připadalo.

„Ty zmetku! Ty zrádce! Jak ses opovážil!“ dolehlo k němu přes zvonění v uších. „Za tohle tě stáhnu z kůže, střeva ti vyrvu zaživa, ještě se budeš dívat, jak je žerou mrchožrouti!“

Zamžoural nahoru: capitano se nad ním tyčil, tvář měl pořád jako zralé jablíčko a oko zalité krví.

„Ujal jsem se tě jako vlastního! Nic jsi neuměl, dávno by tě klovaly vrány, nebejt mě! A ty teď takhle? Kde je ta ženská? Kde je ta ženská? To si maluj, jak ji tu dneska všichni vopícháme, jeden po druhým. I vohořelým klackem si ji klidně vezmu, slyšíš? Všichni se pobavíme s ní a zejtra podruhý s tebou, budeš řvát, že ti hlasivky prasknou, až ti budu párat teřich, ty mizero, ty svině, ty zrádce…“

Jeden kopanec do podbřišku, druhý přímo mezi nohy. Vojtěch se zkroutil bolestí tak prudce, že jeho strážci zůstal v ruce celý trs vyškubnutých vlasů i se zkrvavenou kůží. Z nosu a úst se mu znovu vyřinula krev smíšená se zvratky.

„Kde je ta ženská?“ řval velitel jako zbavený smyslů.

„Tady, capitano,“ ozvalo se někde za Vojtěchovými zády. „Jen jsme ji pustili, pokusila se zdrhnout.“

„Tak? Teď se dívej, ty chomoute, ty vocase, jak si ji vezmu, třeba tady na místě…“

Nahá Anežka byla znovu v jeho zorném poli, jen nějak rozmazaná, jako by se rozplývala.

„Prosím, ne, prosím, ne, ne, ne, ne, to není moje vina, prosím, ne, můj muž za mě zaplatí, přísahám, zaplatí, vymůže pro vás milost, můj muž je hejtman Leitenberg, zaplatí, zaplatí, zaplatí… Ach! Bože! Bože! Nenenene…“ Dva jí drželi nohy roztažené, capitano hekal a vzdychal, žena křičela a naříkala, slova přecházela do neartikulovaného vytí, její bílé tělo, rozdrásané capitanovými tvrdými, zlámanými nehty, se zmítalo a házelo ze strany na stranu, ruce měla stále ještě svázané pod sebou, za zády…

„Anežko!“ řval Vojtěch zkrvavenými ústy jako smyslů zbavený. „Anežko, proboha, Anežko, pomozte jí někdo…“

Řval ještě dlouho poté, co ho odvlekli do sklepení hluboko pod pobořeným bergfriedem a zavřeli za ním mříž, a když ochraptěl, stále mu v uších na hraně vnímání znělo vysoké ječení znásilňované, tak dlouho, až už ani nevěděl, zda je to realita, nebo zlý sen.

II 
SRPEN 1651 

Den to byl krásný, slunečný, jako stvořený k návratům. A hradby města se kvapem blížily, přes vyklučený prostor kolem něj a pole položená v mírných terénních vlnách je viděl i s věžemi a praménky kouře, jak hospodyně vařily večeři. Těšil se jako dítě.

Tři měsíce na cestách, stále jen napůl bezpečných po tolika desetiletích války. A teď konečně na dohled domova, na dosah své milé. Jak asi vyrostl Petříček? Jistě dávno běhá všude sám, i schody sleze, žvatlá bezustání… A Anežka, laskavá, líbezná Anežka, ho čeká s otevřenou náručí, v očích se jí rozsvítí jiskry, když uvidí jeho vozy, ne pro ty vozy samé, ale pro něj, jen pro něj. S tím vším, co prodal a co koupil, si nemusí dělat starosti, že by byl nucen v nejbližších měsících znovu odjet. Snad napřesrok, snad už nikdy, pokud všechno klapne a zboží bude chodit, jak nasmlouval. Karavana kodrcala k městu, i ozbrojený doprovod, který pro ni se svými společníky najal, vypadal náhle spokojenější. Pravděpodobně se těšil, jak zapadne do krčmy, s plnými měšci si bude užívat nabyté svobody, dokud se mince nerozkutálejí a vojáci si nebudou muset najít novou obživu.

Brána do města byla v letním odpoledni otevřená, jen stráž v ní stála. Halapartny se překřížily před nozdrami tahounů prvního vozu.

„Halt!“ vyrazil vousatý ozbrojenec, podle tváře nějaký nový, ne místní – německých žoldnéřů se v Čechách v posledních letech vyrojilo jak hub po dešti. „Kam máte namířeno? Pasporty máte?“ pokračoval bídnou češtinou zkomolenou těžkým bavorským přízvukem.

Vojtěch se sklonil z kozlíku, podal průvodní dopis vystavený před těmi dlouhými třemi měsíci zdejší městskou radou. Vousáč obracel pasport ze strany na stranu, zkoumal pečeť. Pak mu ho strčil zpátky do ruky a spokojeně přikývl. Číst neuměl, zdálo se.

„Počkejte,“ ozval se z opačné strany podbranní druhý strážný. „Vy jste Adalbert Kamarýt, že je to tak?“

„To jsem já,“ kývl Vojtěch, očekávaje pokyn k propuštění dál. „Obchodník a dobrý měšťan této obce.“

Voják si ho prohlížel se zvláštním výrazem v očích, směsí zvědavosti, odporu a… lítosti?

„Slezte dolů,“ přikázal mu. Patku halapartny opíral lenivě o dlažební kostky, ale zdálo se, že je kdykoliv připravený ji zvednout k hrozbě. „Mrzí mě to, pane Kamarýte. Máme příkaz vás zatknout.“

Vojtěch měl okamžik pocit, že se přeslechl. Na tváři se mu jeho zmatek nepochybně odrazil, nejspíš i proto strážný čekal na vykonání svého příkazu trpělivě.

„Nerozumím,“ konečně našel Vojtěch hlas.

„Jste zadržen, pane Kamarýte,“ zopakoval mu voják. Druhý, německý žoldák, napřáhl halapartnu. „Vozy ať vaši lidé zavezou do dvora radnice, zboží vám bude zabaveno na náhradu škod.“

„O jakých škodách tu mluvíte?“

„Dvanáct domů krom vašeho bylo zničeno nebo poškozeno ohněm. Vina byla jednoznačně shledána na vaší domácnosti.“

Ve Vojtěchovi by se krve nedořezal. Seskočil z kozlíku a rukou se musel přidržet postranice, aby neupadl, divoce mu zapulsovalo ve spáncích.

„Proboha,“ dostal ze sebe. Radost, která ho od rána naplňovala, touha po setkání a po domově z něj prchala jako pára zpod odkryté pokličky. Zůstal ledový chlad v útrobách, který jej roztřásl jako osiku. „Anežka by nikdy nedopustila nějakou nedbalost. To prostě není možné.“

„Nikdo nemluví o nebohé paní Anežce,“ řekl voják a téměř třicet úderů srdce to trvalo, než ta slova dospěla do Vojtěchova mozku a zbortila mu celý svět. „Půjdete s námi na rathaus dobrovolně, nebo vás mám dát spoutat?“

Ulicí od brány k radnici prošel v doprovodu stráží jako ve snu, vozy drkotaly za nimi, slyšel dohadování pohůnků a nevěřícné hlasy svých společníků na cestách, ale nerozuměl jedinému slovu. Téměř klopýtl o vlastní nohu, když na rynku spatřil to dílo zkázy: řadu zčernalých zdí a ohořelých střešních trámů trčících k modrému nebi – od nároží proti svatojakubskému kostelu až k rohu Jirchářské uličky. Svůj dům poznal málem jen díky očazenému reliéfu nad prázdným otvorem dveří. Trosky uvnitř vypadaly jen částečně odklizené a zbytky zdí se nakláněly do rynku jako opilé.

Po dobu, která mu připadala jako nekonečná, pak seděl na tvrdé lavici v předsálí místnosti rady. Za nějaký čas přišel radní písař, po něm rychtář Václav Černý se dvěma konšely. O pár minut později Jeroným Winter, který byl zřejmě purkmistrem na tento měsíc. A jak se později ukázalo, zároveň osobou pověřenou vyšetřováním případu jako zástupce městského soudu. Nakonec, v doprovodu ještě jednoho konšela, vyšňořený starší pán s krajkovým límcem a svazkem spisů přitištěným k boku. Teprve po těch všech ho stráž doprovodila dovnitř.

„Jste, dle výpovědi sousedů, Vojtěch Kamarýt, stár dvacet osm let, obchodník, majitel domu U Dvou klíčů?“ začal purkmistr bez okolkování, třebaže znal svého souseda víc než dobře, vždyť jeho dcera Barbora byla Anežčinou dobrou přítelkyní, Petříčkovi dokonce stála za kmotru, a s jeho synem Michalem se zase přátelil Vojtěch.

„Jsem,“ dostal ze sebe s velkými obtížemi. Odkašlal si a začal znovu: „Jsem Vojtěch Kamarýt, pane purkmistře, jak je vám známo. A proboha vás prosím, nemučte mě a řekněte, co se stalo.“

Winter kývl na písaře.

„Sedmnáctého dne měsíce máje,“ začal mladý, bledý bakalář číst jednotvárným hlasem, „vyšel oheň z prvního patra domu U Dvou klíčů, hnán větrem rozšířil se z tohoto domu na oba domy sousední a další stavení v okolí včetně stodol a stájí. Devět budov ohněm zcela zničeno, čtyři otlučeny, odhadnuto škody celkem za pět a půl osedlého. Dobytka upáleného dvě krávy, tři prasata a sedm kusů drůbeže, tři lidé těžce zraněni, přičemž jedna osoba na následky zemřela. Dále při šetření shledáno v domě U Dvou klíčů ohořelé tělo ženského pohlaví, dle svědectví služebnictva a sousedů v něm byla poznána paní Anežka Kamarýtová. Mrtvola byla ohněm silně zasažena, ale i přesto obecní ranhojič nalezl na něm stopy po násilí, a to proříznuté hrdlo.“

„Dobrý Bože,“ zachroptěl Vojtěch selhávajícím hlasem.

„Vinným z mordu a žhářství shledán Franc Kamarýt, stár devatenáct let, ševcovský pomocník, bytem v domě U Dvou klíčů, švagr oběti, k čemuž se tento dobrovolně i při trápení přiznal.“

„To není možné!“ nevydržel Vojtěch. „Tomu nevěřím! A vy, jak jste mohli… Františka…“

„Buďte zticha, jen si přitěžujete,“ vstal ze sedadla purkmistr. „Je mi líto vaší ztráty, pane Vojtěchu. Skutečně líto. Ale přiznejte i sám před sebou: váš bratr byl vždycky jako sud s prachem, jen vybuchnout. Věděl jste, že je násilník a nemá žádné zábrany. Každý to na něm viděl na první pohled – hromotluk velký jako býk a zrovna tak silný. Mnohokrát jste to slyšel od všech sousedů. Měl jste udělat, co vám radili: dát bratra do opatrování k milosrdným sestrám do Hradce, kde by byl pod trvalým dohledem a izolován od ostatních. Kde by nemohl nikomu ublížit. Svým rozhodnutím ponechat bratra doma jste způsobil neštěstí, při kterém mnoho vašich sousedů přišlo o majetek a vaše žena o život.“

„Můj bratr je neškodný idiot. Nikdy v životě neublížil ani mouše. Takový byl od malička, přece to víte. Jak jste mohli… jak jste mohli dopustit…“ Hlas mu opět selhal, ztěžka polkl a začal nanovo: „Zemský zákon zakazuje útrpně vyslýchat blázny. Jak jste ho mohli porušit? Jestli jste tomu nebohému prosťáčkovi způsobili bolest, jistě se přiznal bez okolků. Nepochybně ani nechápal, k čemu.“

„Dost!“ Jeroným Winter uhodil pěstí do pevné dubové desky stolu. „Mýlíte se, pane Vojtěchu, a kvůli vašemu omylu váš bratr znásilnil a odporně zamordoval vaši manželku, nehledě na ostatní škody. Možná se jeví navenek jako prosťáček, ale měl-li dost rozumu k tomu, že se pokusil zamést stopy pomocí ohně, měl ho dost, i aby byl souzen. A nadto, obecní ranhojič i mistr Pešek shledali France Kamarýta způsobilým pro výslech mimo mučidla i na mučidlech a zde pan doktor z apelačního soudu právě včera přivezl potvrzení rozsudku, jak je v hrdelním procesu potřeba. Podotýkám, že přijel osobně právě proto, aby nebylo možné pochybovat o duševní způsobilosti delikventa k absolvování procesu a vykonání trestu.“

Vojtěch Kamarýt stál jako Lotova žena, ještě úplně nechápaje dosah toho všeho, co slyší. Anežka. František. Ani slovo nepadlo o Petříčkovi.

„Chtěl bych… chtěl bych se vidět s bratrem. Pane purkmistře, pane rychtáři… prosím. On mi řekne, co se stalo. Jen mě nechte s ním promluvit.“

Václav Černý, doposud stojící tiše vedle písaře, pokročil vpřed a otevřel ústa, jako by se chystal něco říci, purkmistr jej však zarazil pozvednutou dlaní. Místo něj vstal apelační rada, jehož jméno Vojtěchovi nikdo neřekl, a vyměnil si s Winterem rychlý pohled.

„Pane Kamarýte, proces proběhl a byl uzavřen,“ řekl nahlas. „Ortel potvrdilo zasedání slavných apelací. K vašemu bratru má nyní přístup pouze kněz a katovi pacholci. Exekuce bude vykonána pozítří, stejně jako rozsudek, který byl i přes vaši nepřítomnost vynesen nad vámi. Měl byste si ho poslechnout. Ano, můžete se pokoušet zvrátit nezvratitelné. Můžete se odvolat do Vídně, k císaři. Ale věřte, že váš bratr je podle všech svědectví i vlastního doznání vinen mordem a žhářstvím a žádné milosti se mu nedostane. Jenom prodloužíte sobě i jemu utrpení.“

Vojtěch sklonil hlavu, bezmocně stiskl víčka. Ještě dnes ráno se těšil na Anežčino objetí, radoval se, že ji víckrát nebude muset opustit. Místo toho opustila ona jeho, navždy a nenapravitelně. Způsobem, který si nezasluhovala, děsivým, krutým… Těch pár posledních hodin mu převrátilo život naruby. Ještě nebyl schopen přemýšlet o tom, co bude dál.

Neviděl, kdo dal pokyn obecnímu písaři k přečtení rozsudku, a jeho slova vnímal jen napůl. Složité, šroubované věty úředního lejstra se mu stěží skládaly do smysluplné zprávy.

„… a pro zločiny žhářství a homicidia, jinak též mordu, spáchaného na paní Anežce Kamarýtové, jest řečený tovaryš Franc Kamarýt odsouzen k hrdla ztracení a zaživa na hranici upálení. Pro učinění spravedlnosti městu i těm nešťastným ohněm stiženým sousedům určuje se pak k propadení obci a k škod zapravení netoliko řečeného France Kamarýta dědický podíl po zvěčnělých pánech rodičích, ale i veškerý majetek Adalberta Kamarýta co mocného otcovského poručníka nadřečeného bratra, pro jehož Adalberto Kamarýtovu nešetrnost, neopatrnost a špatné bratra vychování byl zločin mordu a žhářství spáchán, a tak chudému lidu tohoto slavného města převeliká škoda se stala. Často pak jmenovaný Adalbert Kamarýt, obchodník a majitel domu U Dvou klíčů, odsuzuje se k na pranýř v den trhu po dobu deseti hodin postavení a u pranýře, pak i z města pryč metlami vymrskání a z něho věčnému vypovězení. Stalo se potvrzení rozsudku na hradě Pražském, v úřadě slavných královských apelací, dne a léta svrchu psaného.“

S jeho životem byl konec, konec. Ztratil domov a ženu, o jeho malém synkovi všichni mlčeli, a teď ještě bude připraven o majetek, čest i dobré jméno a vyhnán z města, kde se narodil a prožil celý život. Jeho nebohý slabomyslný bratříček, v jehož vinu odmítal uvěřit, umře ohavným a brutálním způsobem, bez naděje na spasení a bez hrobu. Rozplakal by se nad svým osudem, kdyby byl jeho mozek vůbec ochoten přijmout a zpracovat, co slyší jeho uši.

„Pane Vojtěchu,“ promluvil purkmistr Winter, když se ticho po přečtení rozsudku prodloužilo. „Přejete si něco podotknout? Přejete si snad, jak pravil pan apelační rada, vznést odvolání či žádost o milost k Jeho císařskému Veličenstvu do Vídně?“

Vojtěch Kamarýt si nepřál nic. Nic, jen umřít a lehnout si do hrobu vedle milované Anežky.

III 
ZÁŘÍ 1655 

Vojtěch se probral do ticha, jež řezalo do uší.

Otevřel oči, či přesněji levé oko, které dokázal otevřít více než na štěrbinu, a spatřil jenom tmu, jako by vůbec nezvedl víčka. Pokusil se posadit a tělo poslechlo, třebaže proti tomu protestovalo tupou bolestí. V levačce mu ostře pulzovalo, a když zkusil ohnout pohmožděné prsty jeden po druhém, prsteník a malíček úplně vypověděly službu. Ohmatáním druhou rukou zjistil, že se mu klouby na nich ohýbají do divných úhlů – nebo v divných místech? – a vysloužil si za své pokusy taková muka, že stěží zadržel výkřik a od dalšího průzkumu zranění ho to spolehlivě odradilo.

Po kolenou se došoural k mříži. Sem, hluboko pod pobořený bergfried, sluneční světlo nikdy nepronikalo, ale nahoře nad schody zahlédl jeho úzký proužek. Venku byl tedy opět bílý den. Těžko říci, kolik mohlo být hodin, ale jeho vnitřní cit pro čas napovídal, že bude pozdě, hodně dlouho po svítání. Tomu odpovídalo, jakou měl žízeň.

Zapomněli na něj? Znamenalo to jakousi slabou naději na zachování života? Capitano se možná uklidnil, zlost z něj vyprchala, nechá ho být a časem mu možná odpustí?

Teď nedokázal střízlivějším rozumem pochopit, co včera vyváděl. Anežka umřela před víc než čtyřmi roky. Tahle žena se jí podobala, jen podobala, nic víc. A on se musel zrovna zbláznit, jako nepříčetný se ji snažil vyrvat capitanovi ze spárů, bránit její dítě… Přitom, kolikrát už se za ty dva roky stalo něco podobného? Lupičská tlupa ženy unášela opakovaně. Některé s ní pak zůstávaly dobrovolně – venkovanky uvyklé tvrdému životu, jimž se mohlo zamlouvat pohodlné loupežnické hospodářství a stůl plný kradeného zboží a upytlačené divočiny. Jiné se nenechaly zlákat tak snadno, a takovým obvykle zbývalo jen málo života. Capitano je nechal přikovat na řetěz jako divoké feny, a tak zůstávaly, dokud nezkrotly nebo neumřely. To druhé častěji. Chlapi z družiny si je brali, kdykoliv a jakýmkoliv způsobem se jim zlíbilo. A mnozí z nich i při ukájení svých mužských potřeb měli rádi násilí.

Proč mu to včera připadalo jiné? Proč dal bez přemýšlení v sázku život pro cizí osobu, která nejspíš…

Která nejspíš nedožila nového dne.

Nejhorší na tom bylo, že capitano nikdy nemluvil do větru. Ten nevychladne. Řekne Krejlichovi, a Krejlich je mistrem v mučení a pomalém zabíjení všeho druhu. Vojtěch se v minulosti opakovaně stal svědkem toho, jak na pouhé capitanovo slovo doslova vykuchal zajatce zaživa, a v jednom případě šlo přímo o člena bandy, který upadl v podezření, že hodlá zradit. Trvalo to celé hodiny, než konečně za strašného řevu vypustil duši.

Jenomže teď nikdo nepřicházel.

Vězeň se opřel zády o mříž a znovu zavřel oči. Byl unavený. Nikdy se neprosil o život, jaký teď vedl – mohl krutou smrtí vykoupit všechny své špatné skutky?

Někde ve tmě odkapávala voda. Začal počítat: jeden úder kapky do neviditelné louže na každých pětadvacet úderů srdce. Počítal, dokud se opakovaně nezmýlil, a pak to zkusil nanovo a ještě jednou. Nejméně dvě další hodiny musely uplynout. Na okamžik znova usnul, a když se probral, nezměnilo se vůbec nic. Voda dál kapala, jinak bylo všude kolem ticho.

Tohle začínalo být divné. Podezřelé. Pitka a oslava jistě trvaly dlouho do noci a ráno muži vyspávali, ale teď muselo být málem odpoledne. Proč se zatím nikdo neobjevil, aby ho pustil nebo odvedl na smrt?

Žízeň už se mu zdála nesnesitelná a žaludek se svíral hladem. Rozhodl se doufat, že ty kapky vody dopadají k zemi zde, v jeho vězení, a šel, s pravicí nataženou naslepo před sebe, za zvukem. Na dvou místech se bolestivě uhodil do hlavy o snížený strop, než z opatrnosti zvedl nad sebe druhou ruku, aby nepříjemným nehodám předešel.

Kap… kap… kap… Poslední kapka se mu rozstříkla na obličeji. Klekl si na zem a hmatal kolem. Louže byla maličká, ale hluboká a voda v ní ledová, až z ní trnuly zuby. Lokal ji přímo ze země jako pes. Pak si sedl vedle na studenou podlahu a okamžik rozvažoval.

Něco se muselo stát.

S rukou položenou na zdi se šouravě vrátil zpět k mříži. Zalomcoval železnými pruty.

„Pikenýre?“ zavolal do temného ticha. „Švejde?“ Žádná odpověď.

Znovu se ze všech sil opřel do mříže.

„Je tam nahoře někdo? Terezo? Bětko? Hansi?“

Ještě chvíli křičel do lhostejného ticha jména členů bandy, než to vzdal a znovu se svezl na zem.

Třeba ho tak chtějí nechat. Zahyne zdlouhavě na podchlazení a hlad. Nepodobalo se to capitanovu obvyklému stylu, ale možné to bylo.

Jaké hlubiny zoufalství tu asi zažívali ti, kdo tu zůstali zavření přede mnou? napadlo ho náhle. Čekali stejně roztřesení jako on na svůj nejistý osud, ne jediný den, ale týdny a celé měsíce? Přemýšleli o možnostech úniku, dokud všechny jejich naděje nevyhasly?

Dříve capitano čas od času bral někoho do zajetí kvůli výkupnému. Vypadala-li přepadená karavana zvlášť honosně – a zejména pokud se nebránila tak úporně jako ta poslední a některý z kupců proto přežil – odvlekli ho svázaného a oslepeného pytlem přes hlavu sem na hrad a přinutili napsat rodině dopis s prosbou o mastné výkupné. Capitano vzkaz obvykle odeslal v balíčku společně s uříznutým prstem, uchem nebo vydloubnutým okem zajatce, aby příbuzní brali jeho zdvořilou žádost dostatečně vážně, nechal zavřít rukojmí sem, do kobky pod bergfried, a čekal. Když se částka do dohodnutého data objevila na určeném místě, vrátil zajatce živého jeho rodině. Nebo taky ne, podle momentální nálady. Když výkupné nedorazilo, dostal nešťastníka na hraní Krejlich. V posledních měsících podobné obchodní aktivity ustaly. Příliš velké riziko za mizerný zisk, řekl capitano. Teď brali do zajetí jen ženské, a za ty výkupné nežádal. Voda kapala. Minuty plynuly. Snad i hodiny. Přece nebylo možné, že by se nikdo ani nepřišel pokochat Vojtěchovou bezmocí?

Znovu a znovu lomcoval mřížemi. Uvědomil si, že zajatce capitano obvykle držel přikované řetězy ke zdi, sklepení tedy možná nebylo tak bezpečným vězením bez možnosti úniku, jak si v prvotní hrůze představoval. Proč ho nikdy dříve nenapadlo přijít si ho důkladně prohlédnout?

Železné pruty, třebaže notně nahlodané rzí, jejíž drsný povrch cítil pod dlaněmi, petlice ani zámek nicméně nepovolily.

Zase se posadil. Potřeboval plán. Potřeboval by světlo. Nebo alespoň nějaký nástroj, který by mu mohl pomoci na svobodu.

Prošacoval kapsy svého za ta léta řádně omšelého kabátu i sumku, která mu šťastnou náhodou zůstala. Chlapi, kteří ho sem večer odvlekli, se předtím nejspíš stačili pořádně opít, s důkladnou prohlídkou vězně si hlavu nelámali. V kapse měl na několikrát přeložený leták s vytištěným zatykačem na jejich bandu a vypsanou odměnou a trochu listí smíchaného s blátem, asi jak včera cestou od hradu k cestě uklouzl a sjel hezkých pár kroků po zadku. V taštičce našel křesadlo, troud a dlouho nepoužitou dřevěnou dýmku s trochou bylin v hlavičce. Byla doba, kdy se rozhodl vyzkoušet slasti kouření, ale ve skutečnosti mu nikdy příliš na chuť nepřišel. Tabák se navíc sháněl špatně. V uloupeném zboží býval málokdy, a když náhodou nějaký našli, podělil se o něj capitano s Krejlichem a dalšími oblíbenci. Nezbývalo než kouřit kdejaké seno natrhané v lese nebo na poli a usušené u táborového ohně. Po jedné takové bylině před pár měsíci zažil tak ohavné a divoké vize, že se od té doby neodvážil dýmku znovu strčit do úst.

Nůž, který nosíval na opasku a včera večer při rvačce s capitanem po něm ani nevzdechl, zmizel. Vojtěch si nepamatoval, zda ho někde vytrousil, nebo mu ho sebrali, než ho zavřeli sem dolů.

Proklatě málo věcí k záchraně.

Po krátké úvaze naskládal listí, sajrajt z dýmky i dýmku samotnou na hromádku, přihodil roztrhaný jednolist a smotek látky odervaný z košile, navrch trochu troudu. Světla z toho ohýnku bude nejspíš sotva na pár minut, pokud vůbec vzplane. Přes bolest v poraněné ruce se mu po chvíli podařilo vykřesat jiskru, troud se vznítil a od něj cár košile i nekvalitní papír.

Kvapně zvedl oči od ohýnku a rozhlédl se.

V blikotavém šeru zahlédl nízkou valenou klenbu sklepení, směrem dozadu se snižujícího, jak se podlaha zvedala vzhůru letitými nánosy bláta a spadaných kamenů. Do stěn blíž mříži byly zapuštěné řetězy s okovy na připoutání vězňů za kotníky, zápěstí nebo za krk. Z druhé strany mříže, jen kousek od ní, pak spatřil držák na pochodeň s…

Vojtěch se prudce vymrštil od ohně a vrhl se tím směrem. Ohořelá louč mu upadla na zem, když se ji s paží protaženou mezi kovovými pruty snažil sundat dolů z místa, na něž tak tak dosáhl špičkami prstů. Naštěstí se začala kutálet tím správným směrem. Zachytil ji na poslední chvíli.

Ohníček, který už chvíli vydatně čadil a smrděl spáleným listím, olízl vlhké dřevo nespokojeně, jako na zkoušku. Zablikotal. Vojtěch z podolku košile kvapně urval další pruh, přiživil skomírající plamen. Teď nesmí zhasnout, modlil se usilovně. Teď ne. Ještě chviličku… Oheň se zakousl do starého plátna, rozhořel se výš a – díky Bohu za to – pochodeň se přeci jenom rozhodla přestat prskat a chytila. Když ji zvedl, na místě, kde předtím ležela, zůstalo jen trochu žhnoucího popela, poslední fialový jazyk vyšlehl ze zbytků bukového listí a nadobro uhasl.

Stará louč také dlouho nevydrží, hádal. Nanejvýš dvacet minut, víc času mu určitě nezbývalo. Když bude mít smůlu, uhasí ji průvan ještě dřív.

Počkat… průvan? To by mohlo znamenat druhý východ.

Nedoufal v takové štěstí, ale přesto se rozhodl to zkusit.

Píď po pídi prošel své vězení, což nedalo mnoho práce: Podzemní prostora byla na zadní straně zčásti vytesaná do skály a zakončená jakýmsi přírodním výklenkem, téměř jeskyňkou, od níž se povlovně zvedalo zaklenutí vedoucí směrem k mříži a do chodby. Klenbu tvořily hrbolaté, omšelé šedé kameny. Celý tvar podzemní místnosti napovídal, že schodiště, které používala loupežnická banda, není původní, dřívější vchod nejspíš vedl z věže, ale ať Vojtěch namáhal oči sebevíc, nenašel po něm sebemenší stopy. Směrem k výklenku se podlaha a strop přibližovaly, jak si všiml už předtím. A právě zde, na rozhraní přírodního kamene a zdiva, také objevil zdroj toho průvanu.

Jak jen mohl být tak pošetilý a uvěřit v záchranu?

Někdy v minulosti, pravděpodobně v době, kdy se zbortila střecha a podlahy bergfriedu, narušila se i klenba sklepa. V zadní části stropu vznikla tenká trhlina kolmá na původní skálu, z níž vypadlo několik kamenů. Zůstala štěrbina široká asi jako pěst, třikrát tak dlouhá a zčásti zanesená blátem. Nad ní byla stejná tma jako v kobce dole. Vojtěch zničeně klesl na zem a tupě se díval, jak do louže dva kroky od něj v pravidelných intervalech kape voda. Světlo louče skomíralo, brzy bude zase sedět ve tmě, bez naděje, která v něm na okamžik vzplanula. Teď si byl naprosto jistý, že se něco muselo přihodit. I kdyby capitano vyrazil znovu na lup, což po propité noci nebylo moc pravděpodobné, zůstaly by tu ženské a některá by si možná všimla světla v podzemí.

Snažil se upamatovat, zda během noci nezaznamenal něco neobvyklého, ale nemohl na nic připadnout. Poslední, nač si jasně vzpomínal, bylo ječení ženy, jež nebyla Anežkou, zatímco ji capitano znásilňoval. Pak… Dál měl v hlavě jen mlhu. Pokračovala pitka na nádvoří? Pohádali se muži mezi sebou o kořist, nebo snad přiběhl se zprávou některý z těch, co obvykle obcházeli po vsích a tipovali, kdy a jaká karavana bude projíždět pod hradem? Nevěděl. Musel přímo ze svého záchvatu šílenství upadnout do spánku či spíše bezvědomí.

Oharek louče prskal a čadil. Vězeň vstal, přešel zpátky k mříži, znovu s ní zalomcoval ze všech sil.

„Haló! Je tam někdo?! Pusťte mě ven! Pusťte mě proboha ven! Třeba mě vykuchejte zaživa, ale nenechávejte mě tu! Slyšíte?“

Opíral se a tloukl ramenem do železných prutů, ty mu rozdíraly pevnou látku kabátu, ale nehnuly se ani o píď.

„Přece tu nezůstanu a nesložím kosti!“ zašeptal si sám pro sebe.

Horečně se vrhl zase na druhou stranu té podzemní hrobky. Utrhl z košile další proužek, na zemi v matném světle dohořívající pochodně našel zvířecí kůstku a použil ji jako provizorní dlahu. Kouskem plátna k ní pevně přivázal co možná nejpečlivěji narovnané prsty, které mu včera rozdrtila něčí bota. Celý zalitý ledovým potem bolesti na okamžik opřel čelo o kameny klenby pod trhlinou. Vydýchal se, sbíral síly.

Nebude tu čekat nečinně a bezmocně jak vykrmený vepř na řezníka.

Vrazil obě ruce do škvíry v nízkém stropě a zapáčil. Na hlavu se mu sesypal zaschlý jíl a písek. Pak ho spadlo ještě víc.

V té chvíli jeho pochodeň naposledy zaprskala a zhasla. Ocitl se ve tmě naprosté a neproniknutelné, o to horší, že ještě před okamžikem tu panovalo světlo.

Naslepo hmatal po zdivu valené klenby v její narušené části. Kameny, z nichž byla poskládaná, se nezdály příliš velké – žádné přitesané pískovcové kvádry, z nichž byla postavena věž. Tohle byly poněkud menší a hrubší oblázky a valouny, surové a pospojované jen prastarou maltou. Zaschlé bláto mu padalo na hlavu bezustání, jak se snažil nějaký vytrhnout z jeho místa. Škvíra se nepatrně rozšířila – když se vytáhl na špičky, dostal do ní ruce hlouběji a nahmatal horní část zdiva. Nad ním byla slizká a drolivá hmota pohmatem připomínající prohnilé dřevo. V duchu se ušklíbl. Škoda, že se k tomuhle topivu nedostal dřív. Možná by jeho ohníček vydržel hořet o chvíli déle.

Zavěsil se celou vahou na kraj trhliny, škubal a tahal. Víc a víc jílu a malty padalo dolů, ale klenba se ani nehnula. Zkusil to na druhé straně, kousek po kousku se snažil rozšiřovat mezeru, zkoumal pevnost a trvanlivost zdiva.

Nic a nic.

Přesto vytrval. V naprosté temnotě se rval s osudem, odhodlaný udělat pro svou záchranu všechno, co bude možné. Nevšímal si svíravé žízně v obavě, že když půjde podruhé za zvukem kapek, bude mu pak příliš dlouho trvat, než znovu najde škvíru ve stropě. Sypající se prach ho dráždil v krku a v plicích, nutil ho kašlat a kýchat. Ani tak neustával. Měl pocit, že jestli se teď vzdá, bude to nadobro.

A najednou, v té chvíli nečekaně, jeden z krajních kamenů povolil, spadl a uhodil ho do ramene. Vojtěch vykřikl, ne bolestí, ale z čiré euforie. Zdvojnásobil své úsilí. Rval a trhal za okraj štěrbiny, věšel se na zdivo, bušil do něj odspodu sevřenou pěstí.

Další kámen, větší než jeho ruka, s křupnutím povolil a vypadl. Klenbou projelo zachvění. Instinkt Vojtěcha varoval dříve než jeho uši.

Jaký kámen to pro všechno na světě ze stropu vyrval? Odskočil směrem, kde si pamatoval komůrku z rostlé skály, tak prudce, že narazil čelem a rukama do stěny. Upadl na zem, odkutálel se co nejdál. Pak se jenom snažil vtisknout do studené zdi, slizké temnomilnými řasami, a pažemi chránit hlavu.

Svět se roztřásl. Zimničně se chvěla i skála, shora a ze strany se sypal kamenný déšť. Několik odražených valounů ho uhodilo do zad a ramen, temné dunění připomínalo bouřku zuřící přímo nad hradem. Vzduch se zaplnil úlomky zdiva a staré malty i prachem, který mu naplnil nos i ústa, dusil ho. Měl pocit, že na sebe snad strhl celý bergfried.

Trvalo nekonečnou dobu, než zemětřesení ustalo a on se opovážil zvednout obličej z loktů. Kolem něj se opět rozhostilo ticho a tma byla stále stejně neproniknutelná. To, že rámus, jaký by probudil i mrtvého, nepřilákal k věži vůbec žádnou pozornost, definitivně potvrdilo vězňovo přesvědčení, že je něco špatně.

Zvedl se na kolena, pak v předklonu na nohy. Nic ho nebolelo, tedy ne víc než předtím. Žebra měl naražená už po včerejší rvačce, podlitiny na břiše a otoky v obličeji také. To se výrazně nezhoršilo.

Na prvním zkusmém kroku klopýtl a zase upadl. Zemi pokryla souvislá vrstva kamení, která vnikla i do přírodní jeskyňky, téměř ji uzavřela. V té chvíli byl vlastně rád, že nic nevidí. Stačilo mu, že slyšel, jakým způsobem se jeho sípavý dech odráží o nízké stěny, aby si uvědomil, že je tu téměř zaživa pohřbený. Napnul všechny síly, ohmatal rukama zával a nahoře, až pod stropem, přeci jen našel volný průlez. Prodíral se jím, plazil se po břiše jako slepý had, aby se dostal do volnějšího prostoru. Když jej hrob přírodního výklenku přeci jen propustil, zašátral rukama před sebe a nahoru.