Vlastimil Vondruška 

Spiknutí oběšenců 

Hříšní lidé Království českého 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9883-9 (epub) 

ISBN 978-80-243-9884-6 (mobi)

Mé ženě Aleně 

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA 

Marek z Vartemberka projel bránou kolem Čertovy věže na první nádvoří Bezdězu, seskočil a koně předal štolbovi. Sám pěšky pokračoval po kamenných schodech k brance pod Velkou věží. Odbočil k purkrabskému paláci, protože se chtěl nejdřív zastavit u své sestry Ludmily, i když měl ve skutečnosti namířeno za jejím manželem Oldřichem z Chlumu. V poslední době si s ním příliš nerozuměl, protože on sám jako předák vartemberského rodu hájil zájmy pánů erbu lvice, zatímco jeho švagr jako bezdězský purkrabí a správce severních Čech zájmy českého krále Přemysla.

„Potřebuji tvou pomoc, milá sestro,“ řekl hned, jakmile se s Ludmilou pozdravil.

„Víš, že já Oldřichovi do jeho věcí nemluvím. A ostatně, pokud jde o panovníkovy zájmy, stejně by mne neposlechl,“ bránila se. Věděla, že nemluví tak docela pravdu, Oldřich z Chlumu se jí vždy snažil vyhovět. Rozhodně toho nezneužívala, jenže znala svého bratra. Byl to ctižádostivý muž, který nekompromisně chránil rodové zájmy. Jiný ostatně ani být nemohl, protože musel zápasit s pány z Dubé o vliv v kraji. Nová rodová válka byla na spadnutí, i když Oldřich z Chlumu dělal, co mohl, aby zabránil zbytečnému krveprolití. Marek z Vartemberka se však musel mít na pozoru i před svými ambiciózními příbuznými. Být šlechticem znamenalo mít meč neustále po ruce a nikdy se nezdráhat ho použít. I sebemenší projev smířlivosti či slabosti se mohl šeredně vymstít.

„Hele, Ludmilo, přede mnou si nemusíš hrát na skromnou ženušku. Navíc jde o záležitost, která poslouží i zájmům našeho panovníka. Jakou náladu má Oldřich?“ snažil se hovořit lehce, jako by o nic nešlo.

„Ráno měl dobrou. Odjel s družinou někam k Jestřebí, protože se tam zase objevili lapkové. Už dvakrát obrali cizí kupce. Ale do večera se vrátí. Slíbil mi to.“

„Snad je konečně chytne. To by mu určitě spravilo náladu. U tabule všechno probereme.“

„Dáš si trochu vína? Venku je vedro a po cestě jsi určitě propocený a ulepený prachem. Mohu ti nechat připravit lázeň. A pak mi povíš, co je doma nového.“

„Možná později. Chci si ještě něco zařídit.“

„Tady na hradě?“

„U brány jsem zjistil, že panoš Ota s tvým mužem neodjel. Musím s ním mluvit.“

„Zavolám ho.“

„Promiň, ale musí to být mezi čtyřma očima.“

Ludmila z Vartemberka se rozmrzele zadívala na svého bratra. Když byli mladší, vždycky si svěřovali různá tajemství. Jenže byli dospělí a stáli v rozdílných táborech, přesto se jí bratrova nedůvěra trochu dotkla.

„Má drahá sestřičko, vychovali tě v klášteře až v dalekém Burgundsku. Jsi vzdělaná, chytrá, zbožná, ale někdy trochu úzkoprsá. Sama víš, že se panoš Ota nechová vždycky jako cudný a nesmělý mládenec.“

„To tedy rozhodně nechová,“ pousmála se zdrženlivě Ludmila. Pak se jí v očích mihl pobavený záblesk a dodala:

„Takže jde o nějakou dívku? Hledáš si konečně nevěstu? Potřebuješ poradit? Ota má o všech hezkých děvčatech v kraji určitě výtečný přehled, ale to já taky. I když jinak než on.“

„Jde o dívku, ale ne tak, jak si myslíš. Zatím se ženit rozhodně nehodlám. A teď promiň, nechci ztrácet čas. Za chvíli se vrátím.“

Ludmila pokrčila rameny, ale sotva bratr zmizel, utíkala k oknu, aby zjistila, co má doopravdy za lubem. Pochybovala, že by ve věcech lásky potřeboval rady panoše Oty. Bratr byl opravdu hezký muž, navíc bohatý a vlivný a bylo s podivem, že stále odolával nabídkám sousedů, aby se oficiálně ucházel o jejich dcery. Navzdory svému rezervovanému chování však neměl Marek o dívky nouzi, ovšem jen ke svému potěšení, nikdy nic závazného. V tom byl podobný panoši Otovi, i když se jeho úspěchy rozhodně chlubit nemohl. Byli spíše rivalové, než aby dělali jeden druhému zpovědníka a rádce.

K jejímu překvapení mířil opravdu ke stavení na dolním nádvoří, kde byli ubytováni hradní služebníci. Byla si jistá, že v tuhle chvíli bude panoš Ota s ženou svého nejlepšího přítele Diviše, který velel družině pronásledující lapky. Býval s ní ne proto, že by chtěl Martu svádět, právě naopak. Se smíchem říkával, že to je nejbezpečnější úkryt, aby ho holky z hradu nechaly na pokoji. Ve skutečnosti byl s Martou prostě rád, protože byla zábavná, rozuměla žertům a dozvídal se od ní spoustu zajímavých zpráv o hradní posádce. A to nebylo nikdy k zahození.

Marek z Vartemberka v patrové kamenné budově chvíli bloudil, protože uvnitř nikdy nebyl, než objevil dveře do jizby, v níž žil Diviš se svou ženou. Otevřel je bez klepání a rázně vstoupil. Byl přední velmož kraje a v domě hradní posádky se rozhodně nemínil chovat nesměle a poníženě. Marta seděla u okna a zašívala Divišovu plátěnou halenu. Panoš Ota seděl na nízké stoličce proti ní a z nesvázaných pergamenových listů jí předčítal veršovaný rytířský román od francouzského truvéra Chrétiena de Troyes. Marek z Vartemberka překvapeně postřehl, že to je český překlad. Ostatně, Marta neuměla francouzsky ani akvitánsky. Hlavou se mu mihlo, že tenhle překlad má na svědomí panoš Ota, možná s pomocí jeho sestry Ludmily. Oba totiž milovali rytířskou literaturu. Neuměl si představit, že by si někdo jiný dal takovou práci, protože básníci na královském dvoře překládali francouzská díla zásadně do němčiny.

Jakmile Marka z Vartemberka uviděli, oba vstali a uctivě ho nepatrnou úklonou pozdravili. Panoš Ota odložil pergameny a dodal na vysvětlenou: „To je Cligès.“

„Neznám,“ přiznal se Marek z Vartemberka. Díky otci měl stejně jako sestra důkladné vzdělání. Jako mladší syn byl totiž původně určený pro církevní dráhu, teprve po bratrově smrti ho začali cvičit v rytířských dovednostech a byl mu určen světský osud.

„Myslím, že tady v Čechách tuhle skladbu ještě nikdo nezná,“ vysvětloval panoš Ota a bezděčně si uhlazoval své světlé vlasy pečlivě nakadeřené podle německé módy. Byl urostlý, dokonce o něco vyšší než vznešený Vartemberk. Navzdory své zálibě v módě však působil nesmírně mužně, a navíc se uměl dvorně chovat. To ještě podtrhoval všeobecně známý fakt, že je obratný rytíř a vyhrál už několik turnajů. Zdvořile pokračoval a neskrýval spokojenost nad tím, co právě dělal, protože literaturu a divadlo miloval snad ještě víc než krásné dívky. „Tvé sestře ten rukopis daroval pan Oldřich z Chlumu. Společně ho překládáme. Je to vlastně milostný příběh. Aby hrdina získal vysněnou dívku, musí jí po různých zkouškách podat lektvar, po němž vypadá jako mrtvá. Teprve tak se mu naskytne příležitost unést ji a získat její lásku.“

„Jistě, s ženami jsou vždycky potíže,“ přisvědčil trochu nesoustředěně Marek z Vartemberka a potom nařídil Martě, aby je nechala samotné. Jenže Divišova žena vyrostla v šenku a měla vždycky proříznutá ústa. Okamžitě se ohradila, že je tady doma, a pokud urozený pan Marek chce, aby odešla, pak by to měl říci podstatně zdvořileji.

Marek z Vartemberka neměl dobrou náladu, ale než stačil vybuchnout, řekl jí panoš Ota: „Milá Marto, nikdo tě nevyhání, ale i já tě prosím, zaběhni do kuchyně a pomoz tam. Máme hosta a pán si bude určitě přát slavnostnější večeři. A ty jsi kuchařka, jaké není rovno. Pak ti to dočtu.“ Marta se na Otu usmála a zamířila ke dveřím. Na vznešeného velmože se ani nepodívala, prošla kolem něj a zmizela na schodišti.

„Znáš urozenou pannu Voršilu z Těchlovic?“ zeptal se Marek z Vartemberka a s povzdechem se posadil na lavici, kde před chvílí pracovala Marta. Rozešitou košili odsunul neobratně stranou.

„Jistě. Hezká dívka, dokonce velice hezká, ale vyhnul bych se jí.“

„Tuhle radu jsi mi měl dát před měsícem.“

„Ty ses s ní zapletl, pane Marku?“

„Ano a ne. Setkali jsme se před několika týdny na štvanici, kterou pořádal její otec pod Vrabínem. To je jeho hrad u Labe kousek od Děčína. Protože Voršilin kůň začal kulhat a opožďovala se, zpomalil jsem a nabídl jí doprovod. Honci byli hlupáci a stejně bylo jasné, že nám jelen z leče vyklouzne. Jeli jsme pomalu zpátky na hrad a povídali si. Úplně nevinně, ani jsem se jí nedotkl, přísahám! Předevčírem mne její otec Ješek z Těchlovic navštívil. A víš, co mi řekl?“

„Jistě, žes jeho dceru zneuctil a musíš se s ní oženit.“

„Odkud to víš, Oto?“

„Tak se to dělává. Možná ti dokonce pohrozil, že tě obžaluje z násilí na nevinné panně. Za to by ti hrozila ztráta hrdla. Pokud ji neodvedeš k oltáři, zkušené ženy ji ohledají a potvrdí, že své panenství ztratila. A protože jsi byl neopatrný a jel s ní sám, bez doprovodu, Voršila odpřisáhne, že je to tvá vina. V takovém případě dají soudy vždycky na výpověď ženy. Navíc účastníci štvanice dosvědčí, že jste odjeli spolu a sami. To dobré mravy zakazují. Buď katova sekera, nebo se budeš ženit, ctěný příteli.“

„Jaké dobré mravy? Aby matrona doprovázela pannu, když hovoří s mužem, přece dneska nikdo nedodržuje. Já si ji nevezmu. Abych sbíral drobečky po někom jiném? Co když je těhotná? Děkuju, nechci!“

„Neber to tak tragicky. Víš ty, kolik žen vstupovalo do manželství, aniž by tím prvním byl jejich snoubenec? A jaké skvělé manželky se z nich staly! Voršila je hezká holka, zvykneš si. Navíc si myslím, že její otec nebude chudý, a pokud budeš šikovný, dá jí slušné věno. Jako spojenec proti pánům z Dubé se určitě také hodí.“

„Já tě snad praštím! Kvůli těmhle hloupým řečem jsem za tebou nepřišel. Co bys dělal ty, pokud by se ti stalo něco podobného?“

„Nebudu si hrát na kazatele, abych tě káral, urozený pane Marku. Jsou prostě holky, s kterými bych já o samotě nezůstal. Ale kdyby mne přesto nějaká nařkla, udělal bych vše, abych se z toho vykroutil. V první řadě bych asi našel nějakého věrohodně vypadajícího urozeného troubu, který by byl ochotný za peníze odpřisáhnout, že tu holku o panenství připravil on sám. A že se to stalo z její strany dobrovolně. V takovém případě by nejspíše ta holka své obvinění stáhla. Proti lži se dá nejlépe bránit jinou lží. Jak by dokázala opak? Ostudu ohledně svého panenství by si samozřejmě dovolit nemohla. I kdyby k soudu došlo, už by jí nevěřili.“

„Kolik bys chtěl, aby ses k tomu přihlásil ty, Oto? Tobě by soud s ohledem na tvou pověst určitě uvěřil.“

„Řekl jsem, že by sis měl najít někoho věrohodného, ale troubu. Odpusť, to není nic pro mne. Nejde o mou pověst, ale jsem pomocník královského prokurátora. Nesmím se zaplést do ničeho, co je proti zemským zákonům. To by mi pan Oldřich z Chlumu vyprášil kožich. A tvá sestra by mi o tom kázala ještě za rok. Má pořád touhu mne napravovat.“

„Tak koho bys mi poradil?“

„Budu o tom přemýšlet. Je to složitější, než by to mohlo na první pohled vypadat. Může se totiž stát, že její otec žalobu nestáhne a ten falešný svědek si bude muset Voršilu vzít za ženu. Tak to nařizuje zákon. Ten, kdo s pannou spí a skutek ten dokoná, stává se jím manželem a ona jeho manželkou.“

„To by bylo úplně nejlepší řešení.“

„Možná pro tebe. Ale nechci, aby si chudák holka musela vzít nějakého pitomce. Tak špatná zase není. Opravdu s ní není rozumná řeč, aby obvinění stáhla?“

„Já vlastně nevím. Za mnou s tím přišel její otec. S Voršilou jsem od té štvanice nemluvil. A proč taky?“

„Povíš o tom panu Oldřichovi z Chlumu?“

„Není dobré sdělovat bezdůvodně své problémy. To přece víš ty sám nejlépe! Pak by mne měly královské úřady v hrsti. Přísahej, že budeš mlčet.“

„Opět jsi jednal zbrkle, ctěný pane Marku. Nejprve se svěříš a teprve pak mám přísahat?“

„To nebyla zbrklost, ale důvěra. Copak nejsme přátelé?“

„Na svatou Voršilu přísahám, že si to nechám pro sebe.“

„To sis tedy vybral tu pravou světici,“ povzdechl si Marek z Vartemberka a pak se rozloučili.

Loudavým krokem se vracel kolem Velké věže do purkrabského paláce a přemýšlel. Měl hned několik mladých a zchudlých příbuzných, kteří by si rádi nějaké stříbrňáky vydělali. A rozhodně by si nedělali těžkou hlavu s tím, že by museli lhát a případně i křivě přísahat. Jenže spoléhat se na ně bylo stejně nebezpečné, jako dát se všanc královským úřadům. Za zamyšlení ovšem stála poznámka panoše Oty, že proti lži se dá bránit nejlépe zase lží. Byla to stará pravda, na kterou jaksi zapomněl.

V poslední době se v urozené společnosti horovalo pro sedm rytířských ctností, které podle francouzského vzoru propagoval královský notář Jindřich z Isernie. Rád o nich hovořil a díky rétorickým schopnostem ho šlechtici rádi poslouchali, protože byl zábavný. Jenže občas některý z nich tiše ke svému sousedovi utrousil, že to všechno je sice pěkné, ale hodí se nejvýše pro Francouze. Tady v Čechách se žije jinak. A byla to pravda.

Než dorazil do jizby své sestry Ludmily, měl plán hotový. Požádá Oldřicha z Chlumu o pomoc v jiné záležitosti, kvůli které sem přijel, ale do té ožehavé kauzy zaplete i Ješka z Těchlovic. Až ho začne královský prokurátor jménem českého panovníka vyslýchat, Voršilin otec možná couvne, protože kdo by si chtěl znepřátelit správce severních Čech a krále Přemysla? Ješek není hloupý a pochopí, že za podezřením, které Oldřich z Chlumu vznese, stojí ve skutečnosti varování, aby nechal Marka z Vartemberka na pokoji. Proti lži bude stát lež. Tvrzení Jindřicha z Isernie, že jen pravda je rytířův štít, se do normálního života opravdu nehodilo. Alespoň tedy v severních Čechách ne.

Tenhle plán mu zvedl náladu a až do večera zůstal se svou sestrou Ludmilou. Žertovali a smáli se jako za mlada.

II. KAPITOLA 

Oldřich z Chlumu se těsně před soumrakem vrátil na Bezděz. Byl sám, ale v dobrém rozpoložení. Koně předal štolbovi a ihned zamířil do velkého sálu v purkrabství. Věděl, že s večeří na něj jeho žena počká. Na prahu se však zarazil, protože v čele tabule seděl vedle jeho prázdného křesla Marek z Vartemberka. Na sobě měl plátěnou halenu svítící čistotou a voněl svěžestí po koupeli ve vodě s bylinami. To byla jedna z vymožeností, které zavedla Ludmila z Vartemberka podle burgundské módy.

Oldřich z Chlumu zachytil káravý Ludmilin pohled, pobavený Otův a chápavý Markův, protože sám byl po dlouhé jízdě na koni zaprášený a umolousaný. Stejně se už nedalo nic dělat. Kdyby teď utekl, aby se převlékl, vypadal by jako hloupý kluk. Pokrčil rameny, usedl do svého křesla a prohlásil:

„Alespoň vidíte, jak těžký život mám. Taky bych chtěl vonět čistotou, jenže copak mám na to čas? Lapkové nám zase unikli, ale jednoho jsme naštěstí zabili. Diviš zjišťuje, kdo to vlastně je a odkud. Pak už bude snadné ostatní pochytat. Nechal jsem mu všechny ozbrojence, aby to rychle skončil.“ Panoš Ota sice neřekl nic, ale na jeho tváři se mihl stín pochybností. Znal svého přítele, který velel bezdězské hradní posádce. Diviš byl silný a nesmírně obětavý muž, bývalý voják, který si z šarvátek odnesl velkou jizvu na tváři. Díky ní vypadal jako násilník, ale ve skutečnosti to byl nesmírně hodný člověk. Jenže někdy trochu zbrklý, protože se snažil dokazovat, že je při pátrání stejně užitečný jako Ota.

„Je dobře, že máš teď navzdory starostem čas, pane královský prokurátore,“ pronesl zdvořile Marek z Vartemberka a teprve teď se svému švagrovi nepatrně uklonil, jak se před zástupcem českého krále slušelo. Tím dal na srozuměnou, že přichází se záležitostí, která není osobní, ale úřední. Protože však použil titul, který Oldřich z Chlumu obdržel od krále Přemysla jako symbol toho, že je nejlepším vyšetřovatelem v zemi, bylo jasné, že se jeho přání týká spíše nějakého zločinu než správní záležitosti.

Oldřich z Chlumu byl rytíř v plné síle, nedávno mu bylo třicet let a více než rok byl manželem Ludmily z Vartemberka. V kraji měl pověst muže, s nímž si není radno zahrávat. Pozorně svého švagra sledoval a přitom si dlaní uhlazoval své krátké pěstěné vousy. To dělával, pokud se potřeboval soustředit nebo chtěl zakrýt rozmrzelost. Nic ho totiž v tuhle chvíli nezajímalo méně než neustálé spory mezi rytíři. Jiný důvod Markovy návštěvy ho nenapadl a nemínil do rodových záležitostí zasahovat. Cestou z Jestřebí se těšil, že se rychle nají a dnešní noc stráví se svou ženou.

„Nejprve mi dovol, abych připil na zdraví a slávu našeho vznešeného panovníka,“ pokračoval Marek z Vartemberka a zvedl číši ze zelenkavého skla, v níž se jiskřilo rudé víno z biskupských vinic u Labe. „Má návštěva se ho totiž svým způsobem týká. Ale týká se i mého rodu, který našemu králi Přemyslovi věrně slouží.“

„Ani na okamžik jsem si nemyslel, že bys vážil cestu jen kvůli mně,“ opáčil sice konverzačně, ale s neskrývanou ironií Oldřich z Chlumu. „Potřebuješ mou pomoc. O jaký zločin se jedná tentokrát?“

„Výjimečně se mýlíš,“ zakroutil hlavou jeho švagr. Byl jedním z nejvzdělanějších velmožů v kraji a miloval logiku.

Rád proto své sestře dokazoval, že je stejně bystrý jako její manžel.

Ve stejném, lehce ironickém duchu pokračoval: „To hlavní, s čím jsem přišel, urozený pane Oldřichu, se zločinů týká jen okrajově. I když se nějaké staly, nepovažuji je v celé věci za důležité. Jak jistě víš, nedaleko Děčína staví náš panovník hrad Šarfenštejn, jazykem domácího lidu Ostrý. Je v celkem opuštěném kraji a Češi ho teprve osídlují. Protože jde o území, které těsně sousedí s državami našeho rodu, pověřil král Přemysl výstavbou hradu a správou krajiny mého bratrance Benešíka z Michalovic. Své rodové přízvisko si ovšem poté změnil a teď je to Benešík z Benešova. Jenže výstavba vázne a můj bratranec si s problémy neumí poradit. Pro mne osobně je to nepříjemné hned dvakrát. Za Benešíka jsem se našemu panovníkovi osobně zaručil. Pokud by ho teď král toho úřadu zbavil, byla by to má ostuda, a navíc bych ztratil u Děčína vliv. To si nemohu s ohledem na hrozbu války s pány z Dubé dovolit. Oni ovládají cestu do Ústí, já k Děčínu.“

„A v čem jsem se mýlil, když jsem řekl, že tu jsi proto, že potřebuješ mou pomoc?“ zeptal se suše Oldřich z Chlumu. „I já se ve svých úvahách spoléhám na Aristotelovo pojednání o logice, stejně jako ty. Proto mi dovol, abych zkusil odvodit, co požaduješ. Z pověření našeho panovníka stavím Bezděz, který bude skutečnou perlou kraje a pilířem královské moci. Práce pokračují k panovníkově spokojenosti dobře a bude to opravdu nedobytný hrad. I Šarfenštejn by mohl být nedobytný hrad, pokud by práce pokračovaly dobře. Ale nepokračují. To je jistě dobrý důvod k tomu, abys mne požádal o pomoc. Chceš, abych za tvým bratrancem zajel, zjistil co a jak a poradil mu. Možná tě dokonce napadlo, že bych mohl na čas převzít řízení stavby. Ba dokonce mne možná požádáš, zda bych tam na čas neposlal na výpomoc mistra naší kamenické hutě, když jde jeho tovaryšům práce na Bezdězu tak dobře od ruky.“

„Před tebou se dá jen těžko něco ukrýt,“ uklonil se Marek z Vartemberka.

„Jistě,“ potvrdil přísně Oldřich z Chlumu. „Jenže já ještě neskončil. Benešík to má na koni do Děčína necelé dvě hodiny pohodlné cesty. Tam se rovněž staví královský hrad. Pracuje na něm kamenická huť ze Saska. Obratní chlapíci, nedávno jsem se tam byl podívat. Už jsou skoro hotoví. Děčínský purkrabí Hereš z Ettinheymu je, pokud vím, příbuzný ze strany tvé matky. Pokud by tedy šlo jen o potíže se stavbou, jistě by ses obrátil v první řadě na něj a tvůj bratranec rovněž. Proto se vracím ke své první otázce. O co jde doopravdy? Jaký zločin se stal? A žádám tě, tentokrát mluv pravdu!“

„Jdeš na mne zhurta, urozený pane Oldřichu. Jsem Vartemberk! Věř mi, nemám důvod jakoukoli pravdu skrývat. Zatím nemohu tvrdit, zda jde o zločin. Může to být jen hloupá souhra náhod. Před dvěma týdny totiž zavraždili mistra Šimona, který vede tamní kamenickou huť, a oloupili ho. Vezl peníze na výplatu tovaryšů a na zaplacení materiálu. Byla to hromada stříbrňáků, které najednou chyběly. Na stavbě došlo téměř ke vzpouře a můj bratranec musel dát tovaryšům peníze ze svého. Nemůže si dovolit zastavit práce teď v létě. Tomu ovšem předcházela jiná nemilá událost. Někdy před měsícem se zřítil až dolů k řece kus rozestavěné hradby. Tam je sráz nejstrmější a někteří tvrdí, že měla špatně založený základ. Jenže se to stalo v noci a jiní říkají, že to má na svědomí člověk. Malta ještě nebyla zaschlá, stačilo nasadit sochor a zapáčit. Jsou však i lidé pověrčiví a ti si myslí, že to je dílo lesního démona. Mstí se prý za to, že se hrad staví na místě pohanské svatyně. Ničím z toho bych tě neobtěžoval. Jenže před pěti dny došlo k události, která mého bratrance opravdu vyděsila. A proto jsem přišel požádat o pomoc.“

„Ale stále si nejsi jistý, že byl spáchán zločin,“ ušklíbl se Oldřich z Chlumu.

Jenže tentokrát Ludmila z Vartemberka nemlčela a svého bratra se zastala. „Můj drahý Oldřichu, nebuď tak útočný. Jistě, Marek se trochu předvádí, ale to ty taky. Přitom vám oběma jde o spravedlnost. Boží i tu lidskou. Tak se konečně začněte chovat jako moudří mužové. Rytíř má umět rány vracet, ale také odpouštět, jak nás učí Ježíš Kristus. A pak, jsme rodina.“

„No právě, má drahá,“ souhlasil Oldřich z Chlumu zdvořile. Nicméně v duchu se zlobil, protože mezi příbuznými, či zvláště mezi nimi, musel chránit svou autoritu zástupce českého krále mnohem ostražitěji než před cizími. Ludmilin bratr byl rytíř, ale rozhodně nebyl beránek boží. Jenže tohle bylo zbytečné jí vysvětlovat. Několikrát se o to opatrně pokusil, ale vždycky narazil, protože se na svého bratra dívala stále očima dětství, kdy si ve všem rozuměli a mohla mu věřit na slovo. Ty časy však byly pryč. Ludmila z Vartemberka byla chytrá, ale tvrdohlavá. Nechtěl jí kazit radost ze setkání s Markem, protože věděl, že ho má ráda, a proto se zapřel. Dělal to tak trochu i kvůli sobě, protože věřil, že den zakončí v jejím loži.

Pohodu u stolu ovšem nechtěl pokazit ani její bratr, protože potřeboval svou věc dovést ke zdárnému konci. Na znamení porážky zvedl ruce a řekl: „Vzdávám se. Krásná žena je jediný nepřítel, před nímž skláním svůj meč.“

„A tvůj pochybný ostrovtip!“ podotkla Ludmila shovívavě.

„Ovšem v případě hubaté ženy někdy zapomínám, že jsem rytíř,“ nedal se. Slovní šarvátky spolu vedli už jako děti. Bylo však zbytečné to dál rozvíjet a rychle se obrátil na svého švagra: „Vzdávám se i tobě, pane královský prokurátore, a uznávám, že jsem se možná zmýlil. Třeba jde o zločin, posuď sám. Ta třetí věc, která mého bratrance Benešíka vyděsila, je zmizení jeho ženy Adléty. To se stává, že žena někdy od svého manžela uteče k rodičům, pokud se jí něco nelíbí. Nebo ke svému milenci. Jenže druhý den dostal můj bratranec list. Pergamen měl ohněm opálené okraje a stálo v něm, že jeho žena zemře, pokud nezastaví výstavbu Šarfenštejnu.“

„O výkupném ani slovo?“

„To je právě zvláštní. O penězích ani zmínka! Nemám tvé zkušenosti vyšetřovatele, ale nepamatuji v kraji únos, kdy by nešlo o výkupné,“ pokračoval Marek z Vartemberka. „Právě to vyvolává pochybnosti, zda jde doopravdy o zločin. Každému je přece jasné, že se výstavba královského hradu nedá pro takovou malichernost zastavit. Pokud by totiž šlo opravdu o únos, zločinec by jím nic nezískal. Co když Adléta uprchla s milencem za hranice a ten list je jen úskok, abychom pátrali špatným směrem? Proto váhám označit ty události za zločin, jímž by se měl zabývat tvůj úřad. Pokud by totiž opravdu s milencem utekla a Benešík zastavil stavbu, byla by to pro náš rod veliká ostuda.“

„Jsou ovšem i jiné možnosti. Zločinec třeba později o peníze požádá, až zjistí, že Benešík ve stavbě pokračuje. Práce přece nemůže jen ze své vůle a bez králova souhlasu zastavit,“ uvažoval Oldřich z Chlumu. „V každém případě je to nesmírně zajímavý problém. Kdo by měl zájem na tom, aby se výstavba Šarfenštejnu zpozdila, nebo dokonce zastavila? A proč?“

„Napadají mne dvě jména. Tím prvním je samozřejmě Hynek Berka z Dubé,“ vysvětloval Marek z Vartemberka. Jeho dosud přívětivý výraz zmizel. Oči měl chladné a ruku, položenou vedle misky se zbytky jídla, zaťatou v pěst. Nenávist těch dvou byla v kraji příslovečná.

„Pokud by se Vartemberkové rozkmotřili s králem, vydělal by na tom právě pan Hynek Berka. Zastavit výstavbu hradu z naší vůle by bylo totéž jako vzpoura. Nemusím připomínat, že se nám oběma má za co mstít. Můj rod ho porazil ve válce a tys na mém hradě zabil jeho nejstaršího syna. A díky tomu jsme se stali příbuznými.“

„Byl to čestný souboj a boží soud. Málem mne stál život.“

„Ale jen tak jsi mohl získat ruku mé sestry. U některých tabulí rytíři stále spekulují, nakolik bylo obvinění Beneše z Dubé správné. Logicky jsi měl pravdu, ale jen soubojem jsi mu mohl zločiny dokázat. Opatrně nadhazují, že zabít ho byla jediná možnost, jak zabránit jeho svatbě s mou sestrou Ludmilou. Já u vyšetřování byl, protože Beneš zabil mého otce, a vím, žes měl pravdu. Nicméně tahle krev bude ještě dlouho rozdělovat Vartemberky a pány z Dubé. Proto mne logicky jako první napadá Hynek Berka.“

„Jenže sám víš, že je to muž sice chtivý moci i peněz, ale současně ctí rytířské zákony. Za určitých okolností bych si uměl představit, že si na Benešíka na nějakém vhodném místě počká, aby si tu věc s ním vyříkal s mečem v ruce. Ale aby unesl ženu? To je na něj příliš podlé a naprosto nerytířské. K tomu by se nesnížil.“

„Pak je tu druhé jméno,“ pokrčil rameny Marek z Vartemberka, aby dal na srozuměnou, že on tak úplně s vývody královského prokurátora nesouhlasí. „Ješek z Těchlovic.“ Byl dobrý herec a nedal znát, že tohle jméno řekl z osobního důvodu. Ano, proti křivému obvinění se nejlépe bojovalo jiným křivým obviněním.

Panoš Ota se na okamžik zkoumavě zadíval na Marka z Vartemberka. Jeho pánovi to samozřejmě neušlo. Tenhle případ ho zajímal stále víc a víc, protože byl zjevně složitější, než by se na první pohled zdálo. A takové vyšetřování měl rád.

„Jistě bych měl vysvětlit, proč zrovna on,“ pokračoval zcela klidně Marek z Vartemberka. „Není tajemství, že před lety, když se jednalo o založení Šarfenštejnu a rozdělení děčínského újezdu na dvě panství, usiloval právě Ješek z Těchlovic, aby panovník pověřil tím úkolem jeho, neboť i jeho majetky hraničí s tím panstvím, jen na opačné straně než my. Ale král Přemysl dal důvěru Vartemberkům.“

„Pro mne to tajemství je,“ přiznal Oldřich z Chlumu.

„To přece musí být už spousta let. Tehdy jsem ještě správcem kraje nebyl, takže to muselo být za časů krále Václava. Nenávist Ješka z Těchlovic se přece nemůže táhnout tak dlouho. Před chvílí jsi tvrdil, že se tě neúspěchy tvého bratrance osobně týkají, protože ses za něj našemu králi zaručil. Ale ty přece stojíš v čele rodu teprve rok.“

„To je pravda. Jenže potíže bratrance Benešíka trvají už delší dobu. Cosi se o problémech s výstavbou hradu doneslo králi a určitě se nezmýlím, pokud řeknu, že se o to postaral právě Ješek z Těchlovic. Je to nebezpečný muž. Tehdy jsem byl náhodou na královském dvoře a náš vznešený panovník se mne zeptal na radu. Já jsem se za bratrance zaručil.“

„Býváš opatrný a všechno si promyslíš a spočítáš. Jistě jsi už tehdy věděl, že Benešík není mužem na svém místě. Přesto ses za něj zaručil?“

„Jak jsem ti vysvětlil, Šarfenštejn náš rod potřebuje. Pokud ztratíme cestu do Děčína a k Labi, ocitneme se v obklíčení. Neměl jsem na vybranou. Snažím se Benešíkovi pomáhat, ale domluva s ním není lehká. S prosbou o radu přijde jen tehdy, pokud mu teče do škorní. A často pak na mou radu stejně nedá.“

„Ujmu se toho případu,“ rozhodl se bez většího váhání Oldřich z Chlumu. Ucítil, že se Ludmila z Vartemberka pod stolem dotkla vděčně jeho dlaně. V tom pohlazení byl příslib. Dokázal potlačit pousmání a ani se na ni nepodíval. Věděl, že obličej dokáže prozradit mnohdy víc než neuvážená slova.

„Měl bych vědět ještě něco, Marku?“ zeptal se a zívl na znamení, že večeře se chýlí ke konci. „Jak vycházel tvůj bratranec se svou ženou?“

„Pokud vím, celkem dobře. Ale já se o jeho soukromí nestaral. Na Šarfenštejnu jsem byl letos jen dvakrát. Vždycky mne jen zajímalo, jak daleko je se stavbou.“

„Adléta je tichá a trochu naivní dívka. I když je vdaná, zdráhám se říci žena, protože duší je spíše dítě,“ ozvala se Ludmila z Vartemberka, která samozřejmě znala své příbuzné. I manželku bratrance Benešíka.

Od té doby, co se provdala za zástupce českého krále, ji urození sousedé zvali na všechny rodinné oslavy. Její přítomnost dodávala setkání na lesku. Hostitelé navíc doufali, že se od ní dozvědí důvěrné zprávy o záměrech jejího manžela. Jenže v tomto ohledu je Ludmila obvykle zklamala. Uměla zajímavě a zábavně hovořit, ale přitom si dávala pozor na to, co prozradí. Současně však uměla poslouchat a dívat se.

„Adléta dostala vysoké věno, protože je neteří purkrabího Eberharda, který spravuje hrad v Pirně,“ pokračovala věcně. „Kromě peněz s ní Benešík vyženil i statky za hranicemi. Sňatkem s ní si neobyčejně polepšil, protože je až třetím synem Václava z Michalovic a nemohl očekávat, že by na něj nějaký hrad zbyl. S Adlétou jsme rozhodně důvěrné přítelkyně nebyly, ale přesto se mi svěřila, že v manželství příliš šťastná není. Nevím, zda se hodí, abych o tom hovořila tak otevřeně, ale šlo o to, kolikrát a jak budou sdílet manželské lože. Benešíkovy nároky byly mnohem vyšší, než Adléta snesla.“

„Je opravdu skoro ještě dítě,“ potvrdil Marek z Vartemberka. „Pokud vím, na jaře jí bylo teprve sedmnáct let. A Benešík je starší než já, hádám, že mu bude kolem pětatřiceti. Velký rozdíl ve věku manželů nemůže často srovnat ani vysoké věno.“

„No dovol,“ ozvala se dotčeně Ludmila z Vartemberka.

„Když jsem si brala Oldřicha, bylo mi devatenáct a jemu třicet.“

„To není velký rozdíl a věk je relativní,“ zasáhl panoš Ota. Pokud šlo o rodinné spory, vždycky Ludmilu z Vartemberka hájil a uklidňoval. Platil za autoritu, protože dívky sváděl nejen díky svému vzhledu, ale hlavně proto, že jim rozuměl. Oldřich z Chlumu ho sice často káral za porušování šestého přikázání, jenže na druhou stranu právě tuhle jeho schopnost mnohokrát využil při svém pátrání. Ženy byly obvykle pozornější svědkové než muži, protože měly smysl pro detail. Vždycky však bylo třeba najít cestu, aby se rozpovídaly. Tohle Oldřich z Chlumu neuměl a velitel jeho družiny Diviš už vůbec ne. Ten si však uměl získat důvěru pobudů a lotrů. S nimi si rozuměl stejně dobře jako panoš Ota s cudnými pannami a vyzývavými sklepnicemi. A koneckonců i s vdanými a někdy na první pohled upjatými manželkami rytířů. Venkovské manželky většinou upjaté nebyly, protože v jejich životě přetvářka žádný smysl neměla.

„Je přece na první pohled zřejmé, že není ani tak důležité, kdo se kdy narodil,“ pokračoval panoš Ota smířlivě.

„Jsou rytíři, kteří mají i ve svých třiceti letech zkušenosti a myšlenky nedospělého mládence. A naopak znám dívky, které sotva odrostly dětskému věku, ale jsou to už protřelé ženy a chytré až hrůza. Nerovnost v manželství, o které hovoří urozený pan z Vartemberka, není dána skutečným věkem, ale výchovou. Je s podivem, jak dospělá a bystrá je naše paní, i když ji vychovali v klášteře…“

„Oto, to má být lichotka?“ zarazila ho pobaveně Ludmila z Vartemberka. Měla výtečnou náladu, protože i ona se už těšila, až ji její muž sevře v náruči. Jenže občas byla stále ještě tou rozpustilou dívenkou, jakou ji poznal loni Oldřich z Chlumu, když se jí začal dvořit. Nebo lépe řečeno, kdy ho začala nenápadně svádět, navzdory tomu, že byla proti své vůli zasnoubená s Benešem z Dubé.

Z misky vylovila zbytek placky a připlácla ji Otovi na čelo. „To abys věděl, že není s podivem, že dívka může být bystrá, když ji vychovají v klášteře.“

„Tohle je v Burgundsku projev bystrosti? Dospělost se v klášterech dokazuje plácáním placek na tváře stolovníků?“ kroutil pobaveně hlavou panoš Ota.

„Nejvyšší čas jít spát!“ oznámil Oldřich z Chlumu a dusil smích. „Urozený pane Marku, zítra odjedu na Šarfenštejn. Budu si považovat za čest, pokud mne tam doprovodíš.“

III. KAPITOLA 

Protože Diviš s hradními ozbrojenci pronásledoval lupiče celou noc a nevrátil se ani ráno, vzal si Oldřich z Chlumu z hradní posádky na cestu jen jednoho muže. Zbytek nechal k ochraně Bezdězu. I když byl zatím v kraji mír, jistota byla jistota. V čele jel Kojata a nesl praporec s erbem českého krále. Za ním klusal na robustním grošákovi Oldřich z Chlumu s panošem Otou po boku.

Protože jeho malý houfec jel se zástavou českého krále, teprve pak následoval Marek z Vartemberka se svou početnou družinou. Ani on si netroufl jezdit po kraji bez početného ozbrojeného doprovodu. Podle zvyku udržoval od králova zástupce odstup pěti koňských délek. Proto se mohl Oldřich z Chlumu polohlasně radit se svým pomocníkem bez nebezpečí, že by je zaslechl.

„Po večeři jsme se rozešli a neměli jsme tedy možnost případ probrat,“ začal bez úvodu Oldřich z Chlumu. „A netvař se tak shovívavě! Po večeři je doba odpočinku. Dokonce i pro královského prokurátora. Jsem ženatý a Ludmila je krásná žena. A jak sám tvrdíš, zanedbávat ženu je hřích. Ale nechme žertování. Při večeři jsem si všiml tvého pohledu, když se můj švagr zmínil o podezření, že by do těch zločinů mohl být zapletený Ješek z Těchlovic. Co o tom víš?“

Panoš Ota na okamžik zaváhal. Markovi z Vartemberka dal své slovo, jenže při vyšetřování ctil zásadu svého pána, že si navzájem sdělují vše. I fakta ožehavá a nepříjemná, neboť jen tak bylo možno najít pravdu. Přesto se mu nechtělo zklamat Markovu důvěru. Než se stal hlavou vartemberského rodu, byli přátelé. Měli k sobě blízko i teď, pokud zrovna nešlo o záležitosti českého panovníka. Jenže to, že se zapletl s Voršilou z Těchlovic, nemělo s jejich pátráním nic společného, až na tu malou lež o jejím otci.

„Urozený pan Marek mi opravdu cosi sdělil, ale zavázal mne přísahou,“ odpověděl po pravdě panoš Ota. „Je to jeho osobní věc a řeknu jen tolik, že Ješka z Těchlovic uvedl zřejmě jen proto, aby mu trochu zkomplikoval život, třeba i varoval. Ale neřekl bych, že to s problémy jeho bratrance souvisí. Slibuji však, pokud by se ukázalo, že se mýlím a ta věc se týkala Šarfenštejnu, řeknu vám o ní.“

„Skrývat cokoli před královským prokurátorem je podle zemského práva zločin, a proto s tvou odpovědí spokojený nejsem. Ale věřím tvému úsudku a nechme to tedy zatím být. Ale nedávej neuváženě slovo rytíře, pokud ti svazuje ruce. Můžeš to ovšem napravit, pokud mi povíš něco užitečného o Benešíkově manželce Adlétě. Je to mladá a hezká dívka, neříkej, že ji neznáš. Myslíš, že by utekla s milencem?“

„Potkal jsem ji jen jednou na jaře. To bylo na turnaji v Budyšíně a já tam zápasil v barvách jiné dámy. Ztratili jsme spolu pár slov, ale řekl bych, že to vůbec není naivní dívenka, jak se domnívá urozený pan Marek a tvrdí to i vaše žena. Adléta je drobounká, a tak si umím představit, že jí přílišné milostné nároky jejího manžela mohou vadit. I když to nemusí být pravidlem. Znal jsem jednu… Nebudu to rozvádět, ale sám víte, jak může vzhled klamat. Rozhodně si nemyslím, že by byla manželovi tak oddaná, aby mu za určité situace neutekla. Ale spíše ze strachu než z necudných důvodů. Možná i kvůli své víře. Je totiž mimořádně zbožná.“

„Tos mi tedy pomohl,“ povzdechl si Oldřich z Chlumu.

„Co navrhuješ?“

„Na to nemám odpověď. Často mne i Diviše káráte, abychom nevyvozovali závěry z nejasných zpráv a neověřených domněnek. Tady je to ještě horší, protože nemáme zatím v ruce vůbec nic, pokud nepočítám pár událostí, o kterých nám Marek z Vartemberka řekl. Ale věřte mi, ne všechno bylo zřejmě tak, jak nám tvrdil. Něco asi ví, ale něco ne, něco si navíc upravil, aby to vyhovovalo jeho záměrům. Na jeho slovech bych zatím nestavěl.“

Oldřich z Chlumu se na svého pomocníka na kratinký okamžik zadíval, protože pochopil, že se to v první řadě týká Ješka z Těchlovic.

Právě se blížili k hradu Jestřebí. Kolem něj vedla kupecká cesta do Lipé a dál k zemské hranici. Marek z Vartemberka zrychlil a dohnal je.

„Odpusť, pane královský prokurátore,“ začal zdvořile, „ale já bych se necítil bezpečně, pokud bychom projížděli přes panství pánů z Dubé. Ani královská zástava by mne nemusela ochránit. Odbočme na Zákupy a Lipou objedeme přes Volfartice. Znám tu cestu dobře, používám ji často. Hatě přes mokřiny mí lidé udržují sjízdné a ve Sloupu je výtečný zájezdní hostinec pro ty, kteří putují do Žitavy. Tam se můžeme naobědvat.“

„Sloup přece patří také pánům dvou ostrví,“ namítl Oldřich z Chlumu. „Čeněk z Lipé tam na skále postavil hrad, a protože se podobá jeho rodnému Ojvínu u Zhořelce, začal si podle něj říkat Čeněk z Ojvína. A je bratrancem Hynka Berky z Dubé.“

„To je pravda. Jenže se s ním do krve pohádal a rozkmotřil se i s otcem Chvalem. Dokonce prohlásil, že se za svůj erb skoro stydí. Už na jaře jsme uzavřeli spojenectví.“

„Co když ho poruší?“

„Neporuší,“ odmítl to suše Marek z Vartemberka. „Jako rukojmí mám jeho syna Jana. Slouží mi jako panoš a spolu se syny mých příbuzných se učí rytířským dovednostem.“

„Objížďkou ztratíme několik hodin,“ váhal Oldřich z Chlumu. Nechtělo se mu trmácet po proutěných hatích, které zpevňovaly málo používanou cestu přes bahnité a podmáčené louky mezi Kraví horou a Lysou skálou. Nedávno na ní jeden kupec utopil povoz i s koňmi, když sjel do tůně, a přišel o veškeré zboží. Navíc neměl Oldřich z Chlumu při vyšetřování rád zbytečné zdržování. Tenhle případ ho po rozhovoru s panošem Otou začal opravdu zajímat.

„Lépe ztratit pár hodin než svobodu a případně i krk,“ přemlouval ho Marek z Vartemberka. Chvíli ještě zdvořile čekal, ale když pochopil, že se k němu královský prokurátor nepřidá, rukou dal svým mužům pokyn a družina s erbem lvice odbočila pod skalní blok, na němž se tyčilo Jestřebí. I tenhle hrad patřil pánům z Dubé, ale tady, téměř na dohled královského Bezdězu, si nikdo z nich netroufl porušovat zemské zákony, pokud byl v kraji oficiálně mír.

Oldřich z Chlumu s panošem Otou a Kojatou jako velitelem malého královského houfce pokračovali k šenku, jemuž se tu říkalo Zahrádka. Míjeli otevřená vrata do dvora, když panoš Ota křikl: „Uvnitř je spousta koní a myslím, že jsem tam zahlédl i Divišova. A taky dva chlapy z naší posádky.“

„To on umí. K pronásledování lapků si vybral opravdu vhodné stanoviště,“ zabručel Oldřich z Chlumu, svému koni přitáhl otěže a odbočil na kamenitou cestu k zájezdnímu hostinci. Jak předpokládal, Diviš s hradními ozbrojenci seděli uvnitř u dvou stolů a popíjeli pivo. Když se na prahu objevil, všichni se vymrštili a zdvořile uklonili.

Diviš rozpačitě vyšel Oldřichovi z Chlumu vstříc a hlásil: „Celou noc jsme hledali a tohle je naše první zastávka od včerejška. Chlapi si potřebují odpočinout. A koně taky.“

„Na pivo jsi je nepochybně pozval ty a jistě ho taky platíš. Chlapi si to za tu námahu určitě zaslouží,“ popichoval ho dobromyslně. Znal Divišovu šetrnost, a spolu s panošem Otou si z něj proto občas utahovali. Kromě šetrnosti bývala předmětem jejich vtipkování ještě Divišova nechuť jíst ryby a občasné záchvaty pověrčivosti.

Ani nečekal na jeho odpověď, protože si byl jistý, že Diviš svým mužům suše oznámil, aby každý pil za své. Nařídil: „Připijte na zdraví svého panovníka. To pivo platím já.“

„A na vaše zdraví, urozený pane,“ vykřiklo nadšeně několik vojáků a zvedli své džbánky.

Oldřich z Chlumu se posadil ke stolu a objednal si svou oblíbenou medovinu. Tady měli obzvláště dobrou, protože šenkýřka si postavila na mýtině za vesnicí úly, a měla tak zlatavý lesní med. Panoš Ota se zdvořile přidal, i když by dal přednost vínu. Jenže tady nikdy dobré neměli. To věděl bezpečně, protože tu kdysi strávil pár nocí s šenkýřčinou dcerou. Diviš samozřejmě zůstal u svého piva.

„Zatím nic,“ oznámil mrzutě, když podával hlášení o pronásledování lupičů. „Původně jsme si mysleli, že to bude snadná věc. Rozutekli se a zmizeli v lese. Mysleli jsme, že tam jsou pěšky, takže se zdálo logické, že musí bydlet někde poblíž. Jenže na jedné mýtině jsme našli stopy podkov. Představte si, oni tam měli ukryté koně.“

„Takže nemuseli být místní. Proč ale toho kupce přepadli jako pěší? Na koních měli jistotu, že mohou v případě nebezpečí rychle zmizet.“

„Podle mě to nebyli rytíři ani zkušení vojáci. Pěšky loupili proto, aby kupce zmátli. Snadno se k němu jako zdánlivě neškodní venkovani přiblížili. A to je náš problém.“

„Co stopy?“

„Z Jestřebí vedly k cestě. My je nepotkali, takže museli utíkat na opačnou stranu, směrem na Lipou. Jenže po kupecké cestě projede teď během léta tolik lidí, že hledat stopy dál nemělo cenu. Netuším, kde odbočili, jestli tady nebo už dříve. V každém případě jsme s tím mrtvým objeli všechny vesnice od Doks až po Mimoň a Lipou.“

„To měli rychtáři v noci radost, když jste je z lůžek tahali k tomu mrtvému,“ pobaveně se zašklebil panoš Ota.

„Je asi zbytečné se ptát. Nikdo ho nepoznal.“

„To je opravdu zbytečné,“ pokáral ho Oldřich z Chlumu.

„Jednak Diviš sám řekl, že zatím nic nezjistil. A pak, pokud by narazil na nadějnou stopu, nebude s družinou vysedávat v šenku.“

„Myslíte?“ opáčil provokativně panoš Ota.

„Musíme hledat dál, za Lipou,“ nedal se vyvést z klidu Diviš. Od té doby, co se oženil s Martou, se snažil tvářit moudře a vyrovnaně. Svému příteli Otovi někdy pobaveně vysvětloval, že se ženatý muž musí logicky chovat rozumněji, tomu ale on, který zatím slasti manželského života nepoznal, rozumět nemůže.

Napil se a s neskrývanou pýchou pokračoval: „A já už asi vím, kde. Toho mrtvého sice nikdo nepoznal, ale rychtář z Vlčího dolu si vzpomněl, že ho jednou zahlédl u Ploučnice v jedné vesnici. Jmenuje se to tam Benešov a vsadil bych se, že ti lotři budou odtud.“

„Benešov založil bratranec mého švagra Benešík. Z Šarfenštejnu je to co by kamenem dohodil!“ upozornil spokojeně Oldřich z Chlumu. „Tak se mi zdá, že ty lupiče budeme mít zítra v poutech. Možná se tím vyřeší i náš případ. Z praxe totiž vím, co všechno si rytíři vymyslí, aby zatajili, že přepadají kupce a loupí oni sami. Kdo ví, jestli nakonec stopy nevedou na Šarfenštejn.“