Linda Castillo

Temná cesta

Originální název: Down a Dark Road

Vydáno u Minotaur Books, New York 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2017 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9544-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9545-6 (mobi)

Mému manželovi Ernestovi

Navždycky

PODĚKOVÁNÍ

Napsat román a dohledat k němu všechny potřebné informace není nic jednoduchého. Jsem zavázaná mnoha lidem, kteří se se mnou velkoryse podělili o své znalosti, čas a zkušenosti. Jako vždy bych ráda poděkovala svému nakladatelství Minotaur Books a všem těm báječným lidem, kteří mým knihám pomáhají na svět. Charlesi Spicerovi. Sally Richardsonové. Andrewu Martinovi. Jennifer Enderlinové. Sarah Melnykové. Kerrymu Nordlingovi. Paulu Hochmanovi. Kelley Raglandové. Martě Fickeové. April Osbornové. Davidu Rotsteinovi. Martinu Quinnovi. Josephu Brosnanovi. Allison Zieglerové. Lise Davisové. Jste můj tým snů a jsem moc ráda, že patřím k vaší vydavatelské rodině. Ráda bych také poděkovala své literární agentce a přítelkyni Nancy Yostové, která je shodou okolností ve svém oboru nejlepší. Děkuji vynikajícím profesionálům z ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování za fascinující exkurzi a za zodpovídání mých bláznivých spisovatelských dotazů bez mrknutí oka. Díky Wallymu Lindovi, analytikovi trestných činů a policistovi v penzi, zároveň také zakladateli e-mailové smyčky pro spisovatele kriminálních románů, za to, že mi odpovídal na otázky ohledně vyjednávání s únosci. Chtěla bych podotknout, že jsem při popisu práce bezpečnostních složek využívala básnickou licenci. Jakékoli pochybení v pracovních postupech nebo jejich vyšperkování jsou jen a jedině mým dílem.

PROLOG

Před dvěma lety

Čekal, dokud děti neusnou. Jeho poslední laskavost. Poskytnout jim pár hodin klidu, než jim vezme to nejdražší. Než je navždy připraví o nevinnost. Než i sám sebe připraví o něco, co už se nedá získat zpátky.

Neměl na vybranou. Teď už ne. Rozhodl se před několika měsíci, po mnoha probdělých nocích, kdy se neklidně převaloval pod propocenou přikrývkou. Rozhodl se ji zabít, když ležel vedle ní, poslouchal její oddechování a cítil její měkké a teplé tělo. Přesto ji stále chtěl a to pomyšlení v něm dráždilo temnou část jeho já, která se vymykala kontrole tak dlouho, že už si ani nevzpomínal, kdy to začalo.

Zaparkoval v půli cesty a zbývajících zhruba sto metrů k domu došel pěšky. Ve vzduchu těžce visela vůně deště, mokré hlíny a rostlin. V dálce rachotil hrom, stvůra plížící se krajinou, hladová a lačnící po krvi. Přešel po mokrém trávníku vedle domu, pustil se po chodníčku. Stejnou cestou se vracel už tisíckrát. Dnes večer je to naposledy.

Dovnitř vešel zadními dveřmi, které se nikdy nezamykaly. Zůstal stát v předsíni, voda z něj kapala na podlahu, na botách měl bláto a kamínky. Všude kolem tma. V rohu syčela plynová lednice. Celý dům spal.

Brokovnici našel na obvyklém místě, opřenou o stěnu vedle věšáku na kabáty. Když ji zvedal, třásly se mu ruce.

Zalomil hlaveň, zkontroloval, jestli je nabitá. Zamířil do kuchyně, kde ještě stále voněla káva a ranní kukuřičná kaše s javorovým sirupem.

Když vstoupil do obývacího pokoje, za okny se zablýsklo. Ten známý pocit. Kolikrát tu s ní seděl na té nevzhledné pohovce, plné podomácku vyrobených polštářů s tou hloupou výšivkou, kterou měla tak ráda? Trýznily ho vzpomínky, v prsou se mu rozléval již známý těžký a hořkosladký žal.

Potichu kráčel po dřevěné podlaze. Když začal stoupat do patra, schody zavrzaly. Nahoře nad schodištěm bylo trochu vidět, dopadalo sem slabé světlo oknem na konci chodby. Dveře tří ložnic byly otevřené. Tiše došel po koberci k té první, kde spali chlapci. Rukou v rukavici vzal za kliku. Zavřel, zámek cvakl. Poté došel k dívčímu pokoji, zůstal stát ve dveřích a naslouchal tichému dětskému pochrupování. Stál tam a přes veškeré odhodlání cítil lítost. Věděl, že po dnešní noci už nic nebude stejné.

Na otálení nebyl čas. Zvážil všechny možnosti, rozhodl se. Neměl jinou možnost. Buď ona, nebo on. Vybral si svůj život, svou budoucnost. Přes jeho pocity spadl tmavý závěs a zadusil je. Tiše zavřel dveře dětského pokoje.

Hlavní ložnice se nacházela na konci chodby. Dveře nechala pootevřené jako vždycky, aby slyšela, kdyby se děti v noci probudily. Hloupá, věčně úzkostlivá ženská. Volnou rukou otevřel dokořán. Pod oknem viděl obrys postele. V té tmě nerozeznal detaily, ale v duchu ji viděl naprosto zřetelně. Laciné sukovité borové dřevo, s léty zažloutlé. Staré povlečení, které bylo cítit pracím práškem, sluncem a vůní ženy. Viděl v duchu i ji. Jak se na něj dívala, když byl v ní. Jak vzdychla, když se udělal. Jak se smála, když bylo po všem…

Dovnitř dopadalo jen tolik světla, aby rozeznal obrys jejího těla schouleného pod přikrývkou. Ve vzduchu přetrvával slabý zápach petroleje z lampy, četla si dlouho do noci jako vždycky.

Místnost osvítil blesk a v tom okamžiku se viděl s ní, jak se jejich těla prohýbají a proplétají, a musel bojovat s emocemi, které ho začínaly dusit. Svědomí mu říkalo, že to takhle být nemusí. Mohla by z nich být rodina. Skutečná rodina. Věděl však, že mu to našeptává strach. V sázce bylo příliš mnoho, co by ztratil.

Spolkl žluč, která mu vyběhla do krku. Strach ho svíral, nemohl dýchat.

„Promiň, lásko.“ Srdce mu bušilo tak prudce, že si ani nebyl jistý, jestli si ta slova pomyslel, nebo je skutečně pronesl nahlas.

Zastavil se kousek od postele a zvedl brokovnici. Opřel si pažbu o rameno, zapotácel se. Přimhouřil oči. S puškou se naučil zacházet už ve třinácti letech. Dnes se mu poprvé chvěla v rukou. Cítil, jak se mu mezi lopatkami sbírá pot. Namířil doprostřed obrysu na posteli. Prst na spoušť. Zhluboka nadechnout, pomalu vydechnout.

Exploze jím otřásla, roztříštila všechny myšlenky, rozmetala veškeré odhodlání. Její tělo sebou škublo, rána je odmrštila na stranu. Pravá noha strnula, pak se uvolnila. Znehybněla.

Proboha, co to udělal?

Srdce mu bušilo jako splašené, z emocí mu bylo na omdlení. Ucítil zápach krve, který plnil místnost. Zalykal se jím. Čas odejít a víckrát se neohlédnout. Zapomenout, pokud to půjde.

„Datt?“

Trhl sebou, jako by do něj uhodil blesk a rozsvítil všechna nervová zakončení v jeho těle. V břiše cítil horký příval adrenalinu, který se mu valil do rukou a do nohou. Otočil se na patě, zvedl pušku.

„Co děláš?“ zeptalo se dítě.

Otevřel ústa, ale nedokázal ze sebe nic vypravit. Zíral do té malé kulaté tvářičky a dokázal myslet jen na to, že představuje ohrožení pro jeho plány…

Bělmo jejích očí se pohnulo, poznal, že se dívá na postel, v níž ležela její mrtvá matka. „Chci za mamm.“

Spustil hlaveň. „Je nemocná. Běž si lehnout.“

„Bojím se.“

„Je to jenom bouřka.“ Mávl ke dveřím, ruka se mu třásla. „Už běž.“

Malá postavička v bílém se otočila a bosky se vracela do svého pokoje. Andílek s buclatýma ručkama a hebkými vlásky.

Znovu zvedl brokovnici. Namířil jí na záda a z očí mu vyhrkly slzy. Přiložil prst na spoušť. Nemá na vybranou. Bůh mu pomáhej…

Stiskl spoušť.

Úderník cvakl o zápalník, přes pleskání dešťových kapek o střechu bylo ten zvuk sotva slyšet. Neuvěřitelné. Spustil brokovnici a ohromeně se na ni zadíval. Nevystřelila.

Matně vnímal, jak dívenka vešla do svého pokoje a zavřela za sebou.

Panika mu sevřela křivými prsty hrdlo a pořádně stiskla. Stál tam a v krku se mu sbíral šílený smích, dusil ho. Zvažoval možnosti, pokoušel se rozhodnout, co dál. Pozdě. Teď hlavně musí pryč.

Naposledy se ohlédl k posteli, vycouval z ložnice, narazil do dveří. S brokovnicí v ruce se dostal na chodbu. V hlavě mu hlodalo vědomí, že všechno pokazil.

Vrať se, opakoval v duchu potměšilý hlas. Dokonči to. Zabij ji.

Než se dostal ke schodům, celý se třásl. Prudce oddechoval, jako by uběhl kilometr. Vnitřní hlas ho pobízel, aby se vrátil do ložnice a dokončil, co začal.

Zbabělče, šeptal vyčítavě. Zbabělče!

Schody bral po dvou. Těžkými kroky prošel obývacím pokojem a kuchyní. Když se dostal do předsíně, vydral se mu z hrdla zmučený výkřik. Za oknem se zablýsklo. Vrátil brokovnici do rohu, kde původně stála.

Venku práskl hrom jako onen poslední výstřel, který nepřišel.

A země se otřásla jakoby pod tíhou toho, co udělal – i co neudělal.

ČÁST I.

Toť vše, co můžeme čekat od člověka na tomto břehu: to dobré na něm – ví, že je špatný.

– Robert Browning, The Ring and the Book

KAPITOLA 1

Jednou z ikon Painters Millu je Tuscarawaský krytý most. Na jaře a v létě je jinak málo využívaná úzká silnice plná turistů, kteří si ho jezdí vyfotografovat, dopřát si s vnoučaty piknik nebo se pár minut procházet po té staré dřevěné konstrukci a přemítat, kdo po ní asi kráčel před sto padesáti lety. Už tu proběhla nejedna svatba. Bylo počato nejedno dítě. Fotily se tu středoškolské třídní fotografie. Amišové na štěrkovém placu často prodávají z vozů pečivo a čerstvou zeleninu Englischers, kteří s radostí rozhazují peníze za příležitost ochutnat prostý život. Prošla jsem tím mostem za ty roky tisíckrát a pokaždé vnímám jeho krásu, historický význam a důležitou roli, kterou hraje v příjmech města coby turistická atrakce. Což mi také zdůraznil starosta Auggie Brock, který si mě dnes ráno předvolal. Kromě toho, že je most oblíbený u místních i u turistů, se stal v poslední době také cílem sprejerů a dějištěm mnoha dalších nepovolených aktivit.

Vzhledem k tomu se mi městská rada chystá zatopit.

Zaparkuju na štěrkovém plácku, vypiju poslední doušek kávy, vypnu motor a vystoupím. Nad korunami listnatých stromů, kterým se ve vlhkém pásu kolem Painterského potoka dobře daří, slyším pohvizdování osamělého kardinála. V cárech sluncem prozářené mlhy je vidět pěšina, která vede dolů ke břehu.

Zamířím k mostu, pod nohama mi křupe štěrk. Když vstoupím do kryté dřevěné konstrukce, obklopí mě stíny. Uvítá mě pach stařičkého dřeva, mokrého bahna z potoka dole a nového jarního listí. Na trámech nad mou hlavou vrkají holubi, jejich trus se vrší na parapetech šesti oken ve stěně.

V půli cesty uvidím nasprejované nápisy. Zvedne se ve mně rozhořčení nad tou bezohledností. Ty nápisy jsou stejné jako obvykle. Fuck you. Vyliž mi. Panteři smrdí. (Panteři se jmenuje fotbalové mužstvo zdejšího gymnázia.) Dokonce zahlédnu i svastiku. Všechno halabala nastříkané spreji různých barev, od tmavě modré po neonově oranžovou. Naštěstí tu není žádná značka gangu. Tato část podsvětí se do Painters Millu ještě nedostala, přestože se trh s pervitinem v poslední době rozbujel celoplošně. Dojdu k nejbližšímu oknu a zadívám se dolů do potoka, který protéká nějakých pět metrů pode mnou. Mechově zelená voda meandruje na jih. Pod hladinou zahlédnu lesklé stříbřité tělo okouna. Velké kameny trčící ze dna. Olivově zelené odstíny hlubších tůní uprostřed potoka. Vím, jak jsou hluboké, protože před osmnácti lety jsem přesně z tohohle okna vyskočila kvůli sázce. Domů jsem se vracela v promáčených šatech páchnoucích bahnitou vodou. Mamm nechápala, proč jsem to udělala, ale dovolila mi převléknout se, než se vrátí datt z pole. Uvědomovala si, že to s tresty někdy trochu přehání.

Když dojdu na konec mostu, proletí kolem mě holub. Svištění jeho křídel ladí s hlasy ptáků, které se nesou z lesa. Otočím se a přelétnu most pohledem po celé délce. Za ním se na slunci smaží mé auto, motor vychládá, až to v něm lupe, z kapoty stoupají pramínky horkého vzduchu jako pára z hrnce.

Snad by mě objevení nasprejovaných nápisů na tak uctívaném a malebném místě mělo překvapovat, ale nepřekvapuje. Vyrůstala jsem jako amiška, přesto jsem nežila oddělená od zbytku světa tak, jak mí rodiče doufali. Nakrátko jsem patřila k těm hloupým a rozzlobeným výrostkům, odhodlaným zanechat ve světě svůj otisk – jakýkoli –, třeba i kontraproduktivní nebo ničivý.

Dojdu doprostřed mostu a zvednu oči k místu, odkud se na mě šklebí ohromný červený hákový kříž. Zavrtím znechuceně hlavou, představím si, jak tu nějaký opilý idiot stál na korbě svého pick-upu s prázdnou makovicí a plechovkou spreje v ruce. Pachatel rozhodně nespěchal. Dal si načas, vynaložil úsilí, aby se dostal i na nepřístupná místa. Vracím se zpátky a nemohu nemyslet na všechno, čeho se most stal za ty roky svědkem. Když jsem byla malá, grossmuder mi říkávala, že některá místa mají paměť. Tenkrát jsem nechápala, o čem mluví, a ani mě to moc nezajímalo. Teprve dnes, jako dospělá, dovedu její moudrost ocenit.

Když míjím jedno z oken, přitáhnou můj pohled desítky iniciál, vyrytých do starých dubových trámů a prken. Většina jich byla mnohokrát přetřená. Některé z nich znám. Někde mezi nimi jsou například mé vlastní a také iniciály mé bývalé nejlepší kamarádky Mattie, ale ani za boha si nevzpomenu, v kterých místech přesně.

Stojím u okna s lokty opřenými o parapet. Náhle mě z rozjímání vytrhne přijíždějící automobil. Napřímím se a zjistím, že za mým explorerem parkuje starostův Cadillac Coupe. Starosta se vyškrábe ven a zabouchne dveře. Opustím vzpomínky a zamířím k němu. „Dobré ráno, Auggie.“

„Zdravím, náčelnice.“ Starosta Brock je korpulentní chlap s povislými tvářemi baseta a obočím, které jeho holič pravidelně opomíjí. Na sobě má laciný oblek a levandulově fialovou košili, už teď zmačkanou, k tomu kravatu, jakou bych nikomu nepřála.

„Omlouvám se za zpoždění.“ S velkým kelímkem kávy z bistra LaDonna’s vejde na most. „Zdržel jsem se na jednání zastupitelstva. Bylo by skončilo už před hodinou, kdyby se Janine Fourmanová tak nerozvášnila ohledně toho problému se sprejery. Ta ženská by umluvila i vola.“ Zachmuřím se. S radní Fourmanovou jsem se už několikrát střetla a ani jednou to nebylo příjemné. „Soucítím s vámi.“

Zastaví se vedle mě. Cítím vůni jeho kávy a vody po holení značky Polo, kterou se polil po ranní sprše. Je o necelé tři centimetry menší než já a vypadá uštvaně jako liška obklopená ohaři.

„Přišla taky ředitelka historického spolku, Kate. Určitě nemusím zdůrazňovat, že zrovna nesršela dobrou náladou.“ Podívá se za mě a mávne rukou, až mu káva vyšplíchne otvorem ve víčku. „Už jste to viděla?“

„Ono se to tak nějak nedá přehlédnout.“

Úkosem na mě pohlédne, jako by odhadoval, jestli si ho nedobírám. Dobírám. Když spolu řešíme nějaké nepříjemné téma nebo problém, obvykle z něj dokážu vyrazit úsměv. Dnes ráno se nedá.

„Proboha, proč zrovna svastika? Kdo tohle dělá?“ rozčiluje se.

„Mládež, která neví, co s časem.“ Pokrčím rameny.

„Buď nemají žádnou zodpovědnost, nebo je špatně vychovali, nebo obojí.“

„Copak dneska už tahle děcka nechodí na brigády?“ Dojde k oknu a ukáže na obzvlášť vulgární řezbu. „Za poslední tři roky jsme za nátěry tohohle mostu vyhodili osm set dolarů, Kate. Na další takové akce už nemáme peníze. A lidi z historického spolku vyšilují.“

„Chápu,“ pronesu diplomaticky.

„Musíme to sprejování zarazit. Proboha, vždyť sem jezdí na výlety i prvňáci. Dovedete si představit, že tu tak malé děti uvidí takové sprosťárny? Já ani nevěděl, co znamenají, dokud jsem se nedostal k vojákům. Jestli s tímhle přijde šestileté děcko domů, někdo nás zažaluje a jsme nahraní.“

„Třeba se nám podaří sehnat pár dobrovolníků, kteří by to přetřeli zadarmo,“ navrhnu. „Určitě by se tu ukázalo i pár lidí ode mě. Můžeme to vyřešit.“

„To dělají ti hajzlíci z Maple Crestu,“ zabručí. „Tamní puberťáci si ničeho neváží. Asi by bylo nejlepší deponovat sem nějakou hlídku, Kate. Pokusit se je nějak dopadnout.“

„Mohla bych na ně poslat Gurčáka.“ Můj nejstarší policista Roland „Gurčák“ Shumaker je známý tím, že nemá smilování s nikým pod třicet. Bylo to vtipné až do loňského roku, kdy nasadil pouta dvanáctiletému klukovi za to, že vyhodil láhev z okna jedoucího vozidla. Ukázalo se, že jde o vnuka radní Fourmanové, které to vůbec nepřipadalo komické.

„To nemyslíte…“ Starosta si uvědomí, že žertuju, a zasměje se. „Jsem rád, že aspoň jeden z nás si udržel smysl pro humor.“

„Můžu sem posílat hlídky. Spolupracovat s okresem, domluvit se s šerifem Rasmussenem, aby udělal totéž.“

„Aspoň nějaký začátek, Kate. Chci, aby ty grázly chytili. Chci je zatknout. Čtyřicet hodin veřejně prospěšných prací by jim mohlo pomoct pochopit základy slušného chování. Uvidíme, jak se jim bude líbit trávit soboty přetíráním svých hákových křížů.“

Napadne mě podotknout, že když jsem naposledy někoho chytila při znesvěcování mostu – maturanta z místního gymnázia a zapáleného fotbalistu –, chlapcovi rodiče podali stížnost a nakonec se od stíhání upustilo. Ale nechám to plavat. Tohle k práci policie na malém městě patří. Můj úkol je zatknout ty, kdo porušují zákon. Zbytek je na soudech. S těmi obstrukcemi kolem nechci mít nic společného.

Auggie si podrážděně odfrkne, dojde k jednomu ze starých dubových trámů a bouchne do něj. „Dovedete si představit, že sem pojedete až z Columbusu, abyste si prohlédla památky, a místo toho uvidíte tohle?“

„Spousta puberťáků tu tráví skoro každý víkend,“ podotknu. „Pošlu hlídkový vůz tamhle do té malé zatáčky. Pokud je přistihneme při činu a uděláme z nich odstrašující příklad, přestane to.“

Už když to říkám, oba víme, že v tom autě budu celou noc sedět já. Mé malé policejní oddělení tvoří jen čtyři policisté na plný úvazek, včetně mě. Gurčák přešel loni v létě kvůli vysokému věku na částečný. Nemluvě o rozpočtu, který mi neumožňuje platit přesčasy. A i kdyby se nám podařilo přistihnout někoho z těch takzvaných umělců při činu, je dost pravděpodobné – pokud půjde o nezletilého –, že soudce Siebenthaler vycouvá, jakmile rodiče podají stížnost.

Podívám se Auggiemu do očí. „Jako náčelnice nemůžu nezdůraznit, že peníze na vyplácení přesčasů by dost pomohly.“

Udělá obličej, který nedokážu rozluštit. „Vím, že máte jen tu nejzákladnější posádku, Kate. Jsem přece na vaší straně. Už roky se zastupitelstvo pokouším přesvědčit, aby vám navýšilo rozpočet. Věřte, že na těch skrblících pracuju.“

Tohle je jedna z věcí, které mám na Auggiem Brockovi ráda. Je sice politik, ale ještě mu není všechno jedno.

„Mezitím sem pošleme nějaké dobrovolníky,“ dodá.

Přikývnu. „Vsadím se, že Jim ze železářství by na to věnoval barvu.“

„Dobrý nápad,“ souhlasí Auggie. „Koneckonců jsme s Jimem oba členy Rotary klubu. Domluvím to s ním.“

Vyruší nás můj telefon. Podívám se na displej. Je to číslo Ohijského sboru nápravné výchovy.

„Musím to vzít,“ omluvím se Auggiemu. Podívá se na hodinky. „Stejně mám schůzku.“

„Nezapomeňte promluvit s Jimem.“ Zamávám mu, otočím se a ohlásím se do telefonu: „Burkholderová.“

„Zdravím, náčelnice, tady Jerry Murphy. Jsem zástupce ředitele věznice v Mansfieldu.“

Mansfieldské nápravně výchovné zařízení je státní věznice s maximální ostrahou, leží asi sto šedesát kilometrů severně od Painters Millu.

„Co pro vás můžu udělat?“ ptám se.

„V noci došlo k incidentu, jeden z vězňů narušil bezpečnostní opatření,“ vysvětluje Murphy. „Jste na seznamu osob k vyrozumění.“

Takový seznam obsahuje jména osob – policistů, zaměstnanců soudu, svědků, kteří svědčili při přelíčení, rodinných příslušníků a obětí –, které je třeba upozornit v případě, že se status vězně změní, například pokud je podmínečně propuštěn. Obávám se ovšem, že v tomto případě o formální propuštění nepůjde.

„O koho jde?“ chci vědět.

„O Josepha Kinga.“

To jméno mi vyrazí dech jako surová rána pěstí. S Josephem jsem se seznámila, když mi bylo osm. Byl amiš, jejich rodina bydlela na sousední farmě. Já, můj starší bratr Jacob a někdy i sestra Sarah jsme s Josephem a jeho dvěma bratry chodili ven, když jsme měli hotové domácí práce. Mezi našimi farmami ležel les a protékal potok – ideální místo pro hejno nudících se amišských dětí.

Joseph byl lump, rozený průzkumník a skvělý vypravěč dlouhých příběhů. Byl zábavný, vznětlivý a pro každou hru. Kovbojové a indiáni v lese. Plavání v hluboké části potoka. Když mi bylo devět, vyznačil Joe v ohradě baseballové hřiště a naučil mě hrát. V zimě jsme chodili bruslit na nedaleký Mlynářův rybník. V deseti mě Joseph naučil hrát hokej. Na amišské děvče jsem byla dost soutěživá – což můj datt ani můj bratr neschvalovali. Naopak Joe mě měl tím radši, protože jsem byla divoška, nesnášela jsem prohru a drsnější zábava mě nikdy neodradila.

Ve dvanácti letech jsem se do něj zamilovala. Bylo to nevinné okouzlení amišské dívky, ale pro mě šlo o cit veliký a hluboký jako oceán. Nikdy jsem to nikomu nesvěřila, dokonce ani své nejlepší kamarádce. Bylo to mé tajemství, které jsem přísně střežila. Joseph byl první chlapec, ze kterého se mi tajil dech. První hořkosladké ochutnání lásky, stejně silné a zásadní jako mé první krůčky.

Toho roku na podzim zemřel Josephovi datt. Opilý řidič to napálil do jeho bryčky. Joe k nám přestal chodit a pak už jsem ho vídala jen zřídka. Ale slyšela jsem o něm spoustu věcí. Říkalo se, že zbloudil. Že přišel o světlo v očích a otevřel své srdce temnotě. Prý se změnil, dřívější veselost vystřídala zasmušilost a někdy vztek.

Před dvěma lety jsem se doslechla, že Joseph King zastřelil svou manželku, když spala doma na farmě. Není snadné mě vyvést z míry, přesto jsem nemohla uvěřit, že chlapec, kterého jsem znávala, by byl schopen něčeho tak strašného. Dokonce jsem byla v pokušení za ním zajít, ale život se vyvinul jinak a já se k tomu vůbec nedostala. Sledovala jsem jeho proces v tisku. Nakonec ho odsoudili za vraždu prvního stupně k doživotnímu odnětí svobody.

„Náčelnice Burkholderová? Jste tam?“

Vytrhnu se z rozjímání. „Ano.“ Vymluvím se na špatné spojení. „A co se s Kingem stalo?“

„Někdy po večerním sčítání vězňů utekl a zatím se nám nepodařilo vypátrat, kam se poděl.“

Neuvěřitelné. Útěk z vězení se podaří jen málokomu. Mají tam tolik bezpečnostních opatření, kontrol a zpětných kontrol. Bez pomoci zvenčí je něco takového v podstatě nemožné.

„A já jsem na seznamu osob k vyrozumění?“ podivím se.

„Přesně tak. Má na Painters Mill napojení.“

Vzpomínám, že když Josepha odsoudili, jeho pět dětí převzala do péče sestra jeho ženy odsud z Painters Millu.

„Adoptovali je Rebecca a Daniel Beachyovi.“

„A protože ty děti žijí ve vaší jurisdikci, chtěli jsme vás varovat pro případ, že by se je pokusil kontaktovat. Uvědomíme i úřad šerifa holmeského okresu.“ Murphy se odmlčí. „Slyšel jsem, že patříte k tamní amišské komunitě.“

„Patřila jsem. Vím, kde Beachyovi bydlí. Nemají telefon. Zajedu k nim a uvědomím je.“

„Budu vám vděčný.“

„Nevyhrožoval někomu z nich?“ ptám se. Když jsou ve hře děti, emoce se často vyhrotí.

„Nevím o tom,“ odpoví. „Což neznamená, že se s nimi nepokusí spojit, nebo že nechce ublížit jim nebo rodině. Podle všeho je to chladnokrevnej hajzl.“

Ta slova mi vadí víc, než by měla. Někde v hloubi duše ho mám pořád za toho lehkomyslného kluka, který nedokázal ani oškrábat rybě šupiny, aniž ji nejdřív omráčil.

„Vyhlásili jsme po něm pátrání, upozornili dálniční policii. Vyšetřování se ujal úřad šerifa pro richlandský okres, nasadili jsme psy a počítám, že se zapojí i Úřad pro kriminální vyšetřování.“

Což znamená, že můj přítel John Tomasetti z Úřadu pro kriminální vyšetřování, neboli BCI, dostane upozornění taky, pokud už se tak nestalo.

„Mohl byste mi poslat nějakou aktuální Kingovu fotku?“ Nadiktuji mu svou e-mailovou adresu.

„Rozesíláme jeho portrét všem bezpečnostním složkám v okolních čtyřech okresech včetně cuyahogského.“

„Díky za upozornění.“

„To je samozřejmost.“

Ukončím hovor a znepokojeně vrátím telefon do kapsy. Josepha Kinga jsem neviděla dvacet let, ale slyšela jsem o něm leccos. Nejen od amišů, ale i od policistů. Podle všeho z něj vyrostl problematický člověk s manželstvím v troskách, kupou dětí, které nechtěl, a velmi volným pojetím manželského slibu.

Živě si vybavím den, kdy jsem se dozvěděla, že jeho ženu našli mrtvou – a Josepha zatkli a obvinili z vraždy prvního stupně. Nedokázala jsem vstřebat, že by kluk, kterého jsem znávala – co se věčně zubil a smál –, mohl udělat něco tak strašného. Jenže nikdo neví lépe než já, jak někdy život člověka změní. A až příliš často nejde o změny k lepšímu.

Chtěla jsem s ním mluvit, zeptat se ho sama, jestli to udělal. Uvědomovala jsem si ale, že se ve mně jen ozývá kousíček mého srdce, který si ještě pamatuje, jaké je, když se člověk ve třinácti poprvé zamiluje. Ta část, která byla nezpochybnitelně věrná a stále věří, že jsou lidé v zásadě dobří. Nikdy jsem za ním nezašla.

Zato jsem sledovala vyšetřování i soudní proces. Joseph King, jeho žena a pět dětí žili na malé farmě blízko ohijského Middlefieldu, asi dvě hodiny jízdy severovýchodně od Painters Millu. King tvrdil, že v noc vraždy byl rybařit u jezera Erie. Protože to na cestování bryčkou bylo daleko, nechal se ke srubu odvézt Yoderem, což je něco jako taxi pro amiše. Během té noci údajně někdo vešel do jeho nezamčeného domu, zmocnil se jeho brokovnice a zastřelil jeho ženu v posteli, zatímco ve vedlejších pokojích spalo jejich pět dětí. Ty ráno objevily matčino tělo. O dva dny později Josepha zadrželi a obvinili z vraždy. U soudu se zapřísahal nevinou. Tvrdil, že svou ženu miloval a nikdy by jí neublížil. Nikdo mu nevěřil. Jeho prchlivost byla v okolí nechvalně proslulá, navíc měl několik záznamů v rejstříku trestů, mimo jiné dvojí obvinění z domácího násilí. Na brokovnici i nábojích se našly jeho otisky. Na jedné z jeho bund, které se našly na místě činu, zůstaly povýstřelové zplodiny. A nikdo u jezera si nevzpomínal, že by Kinga ve srubu viděl. Pokud šlo o důkazy, místo činu představovalo hotové žně – a to důkazy přímé i nepřímé – a žalobce předložil soudu každý šťavnatý kousek.

Proces trval tři týdny, představení, které přitahovalo zevlouny dokonce až z New Yorku. Nakonec Kinga odsoudili za vraždu prvního stupně k doživotnímu odnětí svobody. Odvolával se na svou nevinu ještě i ve chvíli, kdy ho odváděli v poutech ze soudní síně. Nikdo mu nevěřil, včetně mě.

O případu se hodně mluvilo nejen proto, že byl King amiš, ale také kvůli nezvyklé krutosti – a skutečnosti, že v době vraždy byly doma děti. Domácí násilí zkrátka přesahuje kulturu i víru. A vrhlo to světlo na skutečnost, že se už dříve vyskytly varovné signály, z nějakého důvodu však všem unikly, včetně policie, rodiny a amišské komunity. Naomi Kingové bylo teprve devětadvacet let. Hezká amišská matka, jejíž život předčasně ukončil žárlivý, panovačný a někdy násilnický manžel. Zničená rodina, zničené životy. Proč vlastně?

Zapomenu na sprejery, vrátím se do auta a zavolám na dispečink.

Ohlásí se Lois, dispečerka první směny: „Neshodila jste Auggieho z mostu, že ne?“

Nemůžu si pomoct, rozesměju se a temný mrak, který nade mnou visel, se rozplyne. „Svolej, prosím tě, všechny ke krátké schůzce.“

„Jde o to pátrání po Josephu Kingovi?“

Nepřekvapuje mě, že už o tom ví. V malém městě se novinky šíří rychle. A vzhledem k policejní vysílačce je celkem obvyklé, že mé dispečerky vědí leccos dřív než já.

„Schůzka bude za hodinu.“ Vylíčím jí rozhovor se zástupcem ředitele věznice. „Zajedu ještě na farmu k Beachyovým a upozorním je.“

„Čeká se, že se King vydá sem?“

„Spíš ne, ale rodina musí vědět, že utekl, a my to musíme jistit, pro všechny případy.“

KAPITOLA 2

Cestou k Beachyovým zavolám šerifovi holmeského okresu Mikeu Rasmussenovi.

„Voláš kvůli Josephu Kingovi?“ spustí bez úvodu.

„Copak umíte všichni číst myšlenky?“ utrousím.

„Jedu si promluvit s Rebeccou a Danielem Beachyovými.“

„Výborně. Asi bude nejlepší, když to uděláš ty, protože umíš jejich jazyk a tak dál. Kdykoli jsem tam byl já, všichni jen přikyvovali a úplně ignorovali, co jim říkám.“

„Oni ti moc dobře rozumí, Mikeu. Ale dělají, že ne.“

„To je šikovný.“

Zasměju se. „Neřekli ti, jak se Kingovi podařilo utéct? Když jsem mluvila se zástupcem ředitele, vůbec mě nenapadlo se zeptat.“

„Právě mi volal šerif z richlandského okresu. Podle všeho King prořezal nějakou ocelovou desku, prolezl nezajištěnou potrubní šachtou na střechu a spustil se na zem s pomocí provazu z prostěradel.“

„Nikdy nepodceňuj lidskou vynalézavost,“ poznamenám a zpracovávám ty informace. „Mají podezření, že mu někdo pomáhal?“

„Tu desku určitě neprořezal kartáčkem na zuby.“

„Někdo zevnitř?“

„Šerif nebyl zrovna sdílný.“

I když mě nevidí, obrátím oči v sloup. „Umístíš k Beachyovým policistu?“

„Budu tam posílat hlídky, Kate. Nemám lidi na to, aby jejich farmu hlídali čtyřiadvacet hodin denně.“

„Mikeu, já mám málo lidí pořád.“

„Ale víš ty co, kdyby mi hrozilo doživotí, rozhodně bych nemířil do Painters Millu. Naopak bych se snažil dostat co nejdál.“

„Do Kanady?“ navrhnu.

„Nebo do Mexika.“

„Pokud ovšem nechce vidět svoje děti.“ Vzdychne. „Lidi jsou kolem dětí dost přecitlivělí.“

Ta slova mi nepříjemně rezonují v uších. „Dám ti vědět, jak jsem s Beachyovými pochodila.“

„Díky.“

„A ty mi dej vědět, kdybys zjistil něco nového.“

„Jasně.“

Rebecca a Daniel Beachyovi bydlí na polní cestě asi pět kilometrů za Painters Millem. Jejich farma je vmáčknutá mezi zalesněnou záplavovou oblast Painterského potoka na západní straně a šachovnici ze sojových a kukuřičných políček a luk na východě.

Nečekám, že by se tu Joseph King ukázal. Amišskou komunitu znám docela dobře. King si nejspíš dobře uvědomuje, že v Painters Millu nemá žádné přátele, mezi amiši ani mezi Englishers. Navíc po něm pátrají všechny bezpečnostní orgány v okolí, stejně ho brzy dopadnou. Přesto úplně klidná nejsem. Rasmussen má pravdu, co se týče rodičů a dětí. Děti by mohly představovat silné lákadlo. Nemluvě o tom, že je King amiš. Takže i coby vyděděnce by ho to mohlo silně táhnout sem – k tomu jedinému, co zná.

Pomalu jedu po cestě mezi spasenou loukou po levé straně a tmavým lesem po pravé. Farma leží na odlehlém místě, i to by vězně na útěku mohlo vábit. Beachyovi pravděpodobně nemají telefon. Kdyby se něco stalo, nemají, jak zavolat pomoc.

Projedu zatáčkou a dostanu se k zadní straně domu. Zaparkuji za starým rozmetačem hnojiva, zavaleným hromadou pilin, hnoje a slámy. Za ním vidím polorozpadlou stodolu, z níž se olupuje bílá barva a plechová střecha reziví. Na dvorku visí na prádelní šňůře dětské svršky. Šaty, kalhoty a košile vlají ve větru.

Vystoupím a projdu mezi tuctem tlustých červených slepic, které klovou do hlíny. Dojdu k zadním dveřím. Než stačím zaklepat, síťované dveře se otevřou. Malý, zhruba šestiletý chlapec na mě kulí neuvěřitelně modré oči. Vyjekne a utíká ke stodole s neohrabaným štěnětem v závěsu.

„Levi! Běž pomoct bratrovi vykoupat toho psa,“ zavolá zevnitř ženský hlas. „Smrdí hůř než starý vepř!“

Musím se usmát. Moje mamm měla jen tři děti, ale pěkně vykutálené – zvlášť mě – a štěkala na nás rozkazy jako seržant ve výcvikovém táboře. Zachytím dveře, aby se nezabouchly. Před sebou spatřím znepokojivě povědomé hnědé oči. Josephovy oči, ozve se ve mně dávno pohřbená vzpomínka. Patří asi osmi nebo devítiletému chlapci. Stojí v předsíni, na hlavě má slamák a na sobě modrou pracovní košili a kalhoty vyrolované k hubeným kostnatým kolenům, nohy bosé a špinavé.

„Ahoj,“ usměju se na něj. „Jsem Kate. Máš doma rodiče?“ Aniž ze mě spustí oči, zavolá: „Mamm! Mir hen Englischer bsuch ghadde!“ Máme neamišskou návštěvu! Ustoupím stranou a chlapec kolem mě proběhne ven.

„Přejete si?“

Otočím se a ve dveřích do kuchyně spatřím amišku s červenobílou kostkovanou utěrkou v ruce. Je jí kolem pětatřiceti. Na sobě má světle modré šaty, bílou zástěru a kapp. Je malá, nebude mít o moc víc než sto padesát centimetrů. Má tmavě hnědé vlasy i oči, smetanovou pleť a na nose se špičkou nahoru pihy.

„Paní Beachyová?“

„Ja.“ Přelétne pohledem mou uniformu. „Co se děje?“ Představím se, vejdu do předsíně a ukážu jí služební průkaz. „Ráda bych s vámi a s vaším manželem o něčem mluvila. Smím dál?“

Zatváří se ustaraně a popojde ke mně. „Stalo se něco?“

„Jde o Josepha Kinga,“ oznámím jí. „Je pan Beachy doma?“

„O Josepha? Stalo se mu něco? Nebo snad…“

V tu chvíli se z kuchyně vynoří vysoký amiš v typickém úboru – modré pracovní košili, tmavých kalhotách se šlemi a slamáku s plochým dýnkem. Může mu být kolem čtyřicítky.

„Co se Joeovi stalo?“ chce vědět.

Neusměje se na mě. Nevezme na vědomí ani svou ženu, procpe se kolem ní ke mně.

Povím jim o telefonátu z věznice. Když skončím, oba mlčí a tváří se znepokojeně.

„Eah is am shpringa,“ zašeptá amiška. Je na útěku. Přikývnu. „Přesně tak.“

„Myslíte, že přijde sem?“ ptá se Daniel. „Přišla jste nás varovat?“

„Nevím, kam se vydá. Hledá ho policie, ale měli byste to vědět, abyste si dali pozor a udrželi rodinu v bezpečí.“

„Děti.“ Rebecce vylétne ruka k límečku šatů. Nervózně se jí chvěje nad látkou. Dvojice si vymění pohled.

Dojde mi, že jsou vyděšení. Po všem, co o Kingovi slyšeli, se nedivím.

„Můžeme si o tom promluvit?“ ptám se. Daniel ukáže ke dveřím. „Dess vayk.“ Tudy.

Rebecca nás zavede do velké venkovské kuchyně. Skříňky mají pastelově zelenou barvu, kuchyňský pult je ze zašlé bílé keramiky, odřený dřez z porcelánu. Typická amišská kuchyně, velká, prostá, plná nádobí ke každodennímu využití. Na odkapávači se suší staromódní moka konvička obrácená dnem vzhůru. Na sporáku trůní litinový hrnec. Na parapetu stojí lahvička s vitamíny. Rozmarýn v terakotovém květináči. Uprostřed obdélníkového stolu, prostřeného kostkovaným ubrusem a obklopeného osmi židlemi, stojí petrolejka.

Když se všichni tři posadíme, Daniel konstatuje: „Vy jste ta, co patřila k amišům.“

„Ano.“ Neunikne mi jeho nesouhlasný výraz. Záhy však zmizí, pohání ho zvědavost. Nejsme tu, abychom mluvili o mně nebo o mém rozhodnutí opustit stádo. Otočím se k Rebecce. „Naomi byla vaše sestra?“

Přikývne. „Vdala se za Josepha v osmnácti. On měl ještě rumspringa. A byl tak hezký. Jenže v něm bylo něco temného. A asi vztek. Snažila jsem se to Naomi rozmluvit, ale byla do něj blázen. Nemluvila o ničem jiném, než jak se bude vdávat a založí rodinu. Nemohla se dočkat dětí. A taky je měla moc ráda…“ Odmlčí se, zavrtí hlavou.

„Měly jste k sobě blízko?“ zajímám se.

„Zvlášť jako holky. Po té svatbě…“ Pokrčí rameny.

„… se to změnilo…“

„V jakém směru?“

„Neschvalovali jsme ho,“ konstatuje Daniel bez obalu.

„Zvlášť později.“

Jeho žena semkne rty, pak naváže. „Navštěvovali jsme je s Danielem tak často, jak jsme mohli. Zvlášť když se narodily děti. A taky jsme je samozřejmě vídali při bohoslužbách.“

„Jaký byl její vztah s Josephem?“

„Na začátku se všechno zdálo v pořádku. Naomi tvrdila, že je dobrý manžel. Sama jsem viděla, jak to s dětmi umí. Sice na ně hodně křičel, ale… myslela jsem si, že je prostě jen přísný.“ Pokrčí rameny. „Někteří muži to tak mají, však víte.“

„Choval se k ní hezky, jen když se někdo díval,“ vloží se do toho Daniel.

Upírám oči na Rebeccu. „A když se nikdo nedíval?“

„Pak byly… problémy,“ odpoví. „Joseph měl slabost pro alkohol a byl hodně prchlivý.“

Špatná kombinace, pomyslím si. „Ubližoval jí?“

„Dokonce ho za to zatkla policie,“ odpoví Daniel.

„Uhodil ji?“ naléhám.

Ti dva se na sebe podívají a zavrtí hlavou. „Dával si pozor, aby ho při tom nikdo neviděl,“ pronese Daniel.

„Ale myslíme si, že k ní byl krutý.“ Rebecce přeskočí hlas. „Zlý, chápejte.“

Zmlkneme. Otevřeným oknem slyším děti, které si hrají venku. Štěkot štěněte. Kokrhání kohouta někde poblíž.

„Navštívil někdo z vás Josepha ve vězení?“ zeptám se.

Daniel zavrtí hlavou. „Po tom, co udělal Naomi, s ním nechceme nic mít.“

„Kdy jste ho viděli naposledy?“

„U soudu,“ odpoví Daniel.

„Nejdřív jsme mu chtěli věřit,“ dodá Rebecca. „Zdál se úplně zdrcený, že už tu Naomi není. Ale… měli toho proti němu tolik.“

„Byl leeyah.“ Lhář. Daniel se ušklíbne. „A to, co se stalo… bylo… gottlos.“ Bezbožné. „Co je zač muž, který si přeje smrt své ženy? Jaký člověk dokáže chladnokrevně zabít?“

„Modlili jsme se za něj až do konce,“ podotkne Rebecca. „Nechtěli jsme uvěřit, že by byl něčeho takového schopný.“

„A pořád se modlíme za jeho duši, ale s ním jsme skončili,“ prohlásí Daniel.

„Er is ganz ab,“ zašeptá jeho žena. Pomátl se.

„Byl ve styku s dětmi?“ zeptám se jich.

„Ne,“ odpoví Rebecca.

Podívám se na Daniela. „A chce je vídat?“

„Během procesu tvrdil, že mu chybí. Zdál se zoufalý a chtěl je vidět. Pokaždé jsme se na něco vymluvili.“ Amiš pokrčí rameny. „Po tom, co udělal… jak svou matku to ráno našly. Bylo to strašné.“

„A jak se dětem daří?“ ptám se.

„Je to lepší,“ odpoví Rebecca. „Samozřejmě jim chybí mamm. A zní to bláznivě, ale chybí jim i jejich datt.“

„Chápou, co se stalo?“

Daniel zavrtí hlavou. „Považovali jsme za nejlepší nic jim neříkat.“ Pokrčí rameny. „Možná až budou starší.“ Rebecce vyhrknou slzy. „Dovedete si to představit? Že by váš datt zabil vaši mamm? Mein Gott.“ Panebože.

„Ale no tak,“ tiší ji manžel, jako by poznal, že se blíží citová bouře. „Zvykly si, tak to děcka mají. Zaměstnáváme je. Mají práci, chodí na bohoslužby.“

„Myslím, že se jim s námi líbí,“ usměje se Rebecca, ale oči se jí stále lesknou. „Naomi je určitě sleduje z nebe. Dává pozor na nás na všechny.“

„Vy dva asi znáte Josepha ze všech nejlíp.“ Dívám se střídavě z jednoho na druhého. „Nemluvil někdy o útěku?“

„Jak jsem říkal,“ odpoví Daniel, „od konce procesu jsme ho neviděli.“

Protože vím, že lidé občas vědí některé věci, aniž si to uvědomují, zkusím jinou taktiku. „Nemáte tušení, kam by mohl jít?“

Daniel semkne rty. „Třeba do pekel.“

„Myslíte, že by se objevil tady?“ Když neodpoví, upřesním to. „Aby viděl děti?“

Daniel promluví uctivým tichým tónem. „Vychovali nás jako amiše, Kate Burkholderová. Víte, že se snažíme odpouštět.“ Sklopí hlavu, není pyšný na to, co se chystá říct, ale považuje to za důležité. „Nikdo ze zdejších amišů by pro Josepha nehnul prstem. Ne po tom, co udělal své ženě a svým dětem. Nám všem. Mezi amiši žádné přátele nemá.“

„A co mezi Englishers?“ zeptám se.

„O nikom nevím.“

Ticho vyplní dětský smích zvenčí. Je to nevinný bezstarostný zvuk, který nám všem bolestně připomíná, o co tyhle děti přišly, co je v sázce.

„Budu sem do okolí posílat hlídky,“ oznámím jim.

„Zvlášť k vaší farmě. Taktéž úřad šerifa. Jen pro případ, že by se tu Joseph ukázal. Chci, abyste byli všichni v bezpečí.“

„Nepotřebujeme americkou policii,“ namítne Rebecca.

„Bůh se o nás postará.“

Daniel ke mně sklouzne pohledem a krátce přikývne.

„Ich hab nix dagege.“ Nic nenamítám.

Vím, jak mi odpoví na další otázku, přesto se zeptám.

Tohle semínko je třeba zasít.

„Vlastníte střelnou zbraň, pane Beachy?“

„Mám starou předovku,“ odpoví. „Starožitnost, patřila už mému grossdaddi.“

Naše pohledy se střetnou. Proběhne mezi námi nevyřčená dohoda. Není třeba nic dodávat. Plně si uvědomuji, že jsou amišové pacifisté. Věří, že zmařit lidský život je hřích, bez ohledu na okolnosti. Jenže i amišové jsou jen lidé. Z vlastní zkušenosti vím, že vůle přežít – potřeba chránit sebe a své blízké – přesahuje jakoukoli víru.

„Udělejte mi laskavost a nechávejte ji nabitou, ano?“ požádám ho.

Další sotva postřehnutelné přikývnutí.

„Má někdo z vás mobilní telefon?“ zajímám se.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

ČÁST I.

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2