Martin Nesměrák 

V obležení 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Martin Nesměrák, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9552-4 (epub) 

ISBN 978-80-243-9553-1 (mobi) 

Postavy románu 

SICHELBACH 

(kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“)

Adalrik, řečený Odo, pán na lesním dvorci Sichelbach, a jeho blízcí:

Sigibert, jeho otec, který pomáhal zrodu nového hradu Ladštejna

Anežka, jeho matka

Bernhard, řečený Benno, jeho bratr

Johana z Rancířova, Odova žena

LANDŠTEJN 

(včetně původního „Landštejna“, dnes Pomezí, resp. Markl)

Hartleb, nový landštejnský kastelán

Evald od Studeného pramene, landštejnský man 

Kadolt ze Staleku, landštejnský man a jeho stejnojmenný syn

Kuno, řečený Dlouhý, landštejnský man a jeho dvě dcery, Bertrada a Adelinda

Markvart ze statku pod Dubovou horou, landštejnský man

Matěj od Studnice, landštejnský man

Arnulf od Marksteinu, landštejnský man

Kristián, Blažej, Lotar a Ješek, landštejnští družiníci

Rothbert z Birkenbergu, nový kastelán na hradu Pomezí

KRÁLOVŠTÍ ÚŘEDNÍCI 

Zdeslav, zastupující královský justiciár

MORAVSKÝ BÍTOV A JEMNICE 

Petr, velmož a správce bítovské provincie

Vitislav z Vlčího brodu, vojenský velitel královských vojáků

OSTATNÍ 

Všebor z Brůdku, drobný man všemocného lenního pána

Radimír, lesní sedlák s podezřelou minulostí 

Šebek, voják a zvěd, průvodce hraničním hvozdem 

Hadmar, bývalý landštejnský družiník

Sebastian, bývalý landštejnský družiník

HEIDENREICHSTEIN 

Ehrenfrid Zwettler, kupec obchodující i v zahraničí

Himiltruda, jeho žena

Vilém, jeho pomocník a průvodce na cestách 

Heinrich z Garsu, purkrabí vodního hradu Heidenreichsteinu

Gebhard V., hrabě z Hirschberku, rakouský velmož

Předehra 

Velmož seděl v hlavní síni svého nově budovaného hradu. Byl zahnízděný ve vlčích kožešinách, kterými bylo vystláno jeho pohodlné vladařské křeslo. Za ním hořel krb, který ho příjemně hřál do zad. V ruce držel pohár s horkým kořeněným vínem. Předjaří vysloveně nesnášel, bylo to období, kdy zima sice byla napůl za horami, ale slunce ještě nemělo tu pravou sílu a zdržovat se venku na povětří nebylo rozhodně nic příjemného. Posezení u živého ohně, to bylo samozřejmě něco úplně jiného!

Dva metry před jeho křeslem klečel na kolenou muž se sklopenou hlavou. Jeho vazal, pan Všebor z Brůdku. Velmož na něho shlížel nemilostivým pohledem, ale s hovorem si dával načas. Úmyslně. Nechával svého člověka vydusit a změknout. To byla osvědčená metoda, kterou zhusta používal, pokud potřeboval dostat někoho tam, kde ho chtěl mít.

„Tak co s tebou, pane Všebore?“ zabručel velmož.

„Věru, moc mi to neulehčuješ!“

Muž zvedl hlavu a krátce mu pohlédl do očí. Pak opět zabodl pohled do podlahy pokryté pálenými šestibokými dlaždicemi, jako by právě tam bylo možno nalézt odpověď na položenou otázku.

Všebor byl urostlý muž po třicítce s nemalými vojenskými zkušenostmi. Jeho principielní nevýhodou však bylo, že odmítal bezdůvodně ubližovat druhým. A to i v případech, kdy odpovědnost nesl úplně někdo jiný.

A právě skutečnost, že se zdráhal vyplnit přímý rozkaz, ho dostala do téhle nezáviděníhodné situace.

Marně proklínal svůj úděl. Nenapadal ho však nikdo, kdo by jej mohl změnit. Byl přece jenom pouhým pěšákem na šachovnici a ti, kdo figurkami pohybovali, byli úplně jiní lidé. Mocní, vlivní. A bezohlední. Tak jako velmož, jeho lenní pán.

Role v této partii byly rozdány už kdysi dávno, možná za časů jeho děda nebo ještě o něco dřív. Tehdy se bohužel začaly poznenáhlu měnit zavedené poměry. Pražská knížata začala po vzoru sousedních německých zemí rozdělovat svá území na újezdy, které dostaly do dědičného držení rodiny, jež zeměpány vojensky podporovaly. Dříve svobodní sedláci, kteří platívali jenom daň z míru a sloužívali ve vojsku v rámci zemské hotovosti, se najednou stávali součástí velmožských domén a nezřídka se nestačili divit, jaké změny to pro ně znamenalo. Formálně mělo vše zůstat při starém, jenom do práv a povinností měl vstoupit nový lenní pán namísto knížete. Ale fakticky bylo vše jinak. Nově zrozená pozemková šlechta si ustavila svoje vlastní pravidla, a kdo se postavil na odpor, dopadl nedobře.

Velmož shlížel na svého leníka a spřádal dál svoje skryté plány. Že ten hlupák neuposlechl přímý rozkaz, se mu docela hodilo. Tím mu jenom nahrál. Nutně potřeboval pro uskutečnění svých záměrů zkušeného vojáka, ale to se snadno řeklo, ale hůř udělalo. Pokud by si někoho najal, vystavoval by se riziku, že dotyčný odmítne, až se dozví, oč vlastně jde, a navíc, a to by byla věru nepříjemná komplikace, mohl by někde nevhodně žvanit. Velmož by si i v téhle situaci rady věděl, bylo přece možné se dotyčného jednou provždy zbavit, ale to znamenalo zasvětit dalšího člověka a to celou věc jenom komplikovalo.

Velmož si užíval svoji moc, pramenící z lenního svazku. Vždyť ten človíček mu přísahal věrnost. Vložením rukou. A svou přísahu porušil. Neuposlechnutím rozkazu. A co to je? Zrada! Co jiného?

Všebor dobře věděl, co se velmožovi honí hlavou. Uhodl, co skrývá ta vrásčitá tvář a malá prasečí očka s vychytralým výrazem. Ve hře sice nebyl jeho život, ale možná by bývalo bylo líp, kdyby právě ten byl v sázce. Bohužel ale šlo o jeho léno a to bylo mnohem, mnohem horší. Jeho Bohem zapomenutý statek v Brůdku uprostřed hlubokých lesů sice neměl valnou hospodářskou hodnotu, ale byl to domov jeho rodiny. A hlavně, žili tam a stále ještě hospodařili oba jeho staří rodiče. Pro ně by vyhnání z půdy znamenalo jistou smrt. Neměli by kam jít. A kvůli nim musel Všebor všechno tohle snášet. A velmož to velmi dobře věděl.

Pokud by nemusel Všebor brát ohled na rodiče, dávno by odešel. Svobodná držba zboží se v nových poměrech změnila v obyčejný poddanský závazek a ten mohl získat kdykoli jinde. A možná za lepších podmínek. I tohle všechno velmož věděl. A právě proto si Všebora vyhlédl pro svoje záměry. Jednou z velmožových hlavních předností, na které byl náležitě pyšný, byla schopnost strategického myšlení a plánování daleko dopředu.

„Tak co s tebou?“ zopakoval velmož svou otázku. Ale byla to jen řečnická otázka, na odpověď se rozhodně nečekalo.

Musí to vypadat, jako že chci být velkodušný, přemítal v duchu, a že skutečně hledám způsob, jak mu dát ještě šanci!

„Nerad bych ztratil věrného družiníka,“ pronesl velmož velmi mírným hlasem. „Obzvláště když má tak cenné vojenské zkušenosti jako ty!“

Všebor po něm šlehl pohledem, ale neřekl nic.

„Na druhé straně,“ pokračoval velmož, „těžko můžu strpět neuposlechnutí rozkazu, byť třeba i z lidsky pochopitelných pohnutek…“

„Můj pane…,“ ožil Všebor, ale velmož mu pohybem ruky přeťal řeč.

„Kázeň je základ všeho úspěchu, pane Všebore,“ řekl velmož příkře. „A pokud bych ti měl poskytnout ještě jednu šanci, musím si být naprosto jistý, že se tvůj prohřešek již nebude nikdy opakovat!“

„A zapalování chalup neozbrojených vesničanů se opakovat bude?“ otázal se Všebor drze.

Je to přece jenom pitomec, pomyslil si velmož. Ale pro danou misi se hodí dokonale. Bylo by škoda toho nevyužít!

„Podívej se, pane Všebore,“ pronesl smířlivě velmož a dovolil si krátký a jemný úsměv. „Jsi přece voják a zkušeností máš na rozdávání. Ani já nemám takové zkušenosti jako ty! Víš přece dobře, jak to chodí!“

Všebor zvedl pohled z podlahy a něco zabručel.

„Vojenská tažení nejsou jenom o bitvách,“ vykládal velmož trpělivě, „to by se asi brzy všichni vojáci vybili navzájem.“ Ušklíbl se. „Oba přece dobře víme, že k věci patří plenění a podpalování vesnic. A oba víme, že cílem není zabíjení bezbranných, ale způsobení co možná největších škod, aby nepřítel pořádně vyměkl a přilezl ke křížku! Nemám snad pravdu?“

Všebor neochotně kývl. Proti tomu se nedalo nic namítat, tohle byla dobová válečná abeceda a plynně ji ovládal úplně každý.

„Měl bych pro tebe úkol, pane Všebore,“ řekl zvolna velmož a předstíral, že ještě váhá. „Jde o důležitou misi, která mému panství přinese velký prospěch. Pokud se toho zhostíš úspěšně, velice by sis to u mne vylepšil. Ba, co víc, vysloužil by sis velkou odměnu! Určitě víš, že dovedu být velmi štědrý k těm, kteří mi dobře slouží!“

Všebor mlčel a přemýšlel, o co asi půjde.

„Jde o to, jestli o to vůbec stojíš, pane Všebore,“ řekl klidně velmož. „Stojíš o to, dostat ještě jednu šanci?“

„Ano, můj pane,“ odvětil Všebor ochraptělým hlasem. „Děkuji a věřím, že tě nezklamu!“

Co máš taky říct jiného? ušklíbl se v duchu velmož. Jinak by ses musel pakovat ze svého otcovského statku a hledat si štěstí jinde!

„Posaď se přece, pane Všebore,“ řekl náhle žoviálně velmož a máchl rukou směrem ke stolu. „A nalej si víno! Je výborné!“

Všebor uposlechl, namáhavě vstal a čekal, až se mu otlačené nohy trochu zotaví. Pak si nalil krapet vína do poháru a posadil se do volného křesla. Pohlédl velmožovi do očí a řekl: „Co mám tedy vykonat?“

„Tak především,“ řekl velmož a předklonil se v křesle. „O tom, co si tady teď povíme, neřekneš živé duši! A hlavně, nikdy jsme spolu nemluvili! Nerad to říkám, ale pokud by se cokoli prozradilo, byl by to tvůj konec!“ Všebora zamrazilo v zádech, ale přikývl: „Rozumím, můj pane. Já umím udržet tajemství!“

„To je dobře! Dobře hlavně pro tebe!“

Velmož se pohodlně usadil, napil se ze svého poháru, aby se mu lépe mluvilo, a pak pokračoval: „Byl jsi někdy na Landštejně?“

„Nebyl.“

„A víš, kde to je? Alespoň přibližně?“

„Vím, že to je na samé hranici naší země, několik dní cesty odtud. A vím, že to je nový hrad, který založil král Přemysl asi před deseti roky.“

„Ano, správně!“ přisvědčil velmož. „Je to královský hrad, a dokonce byl založený na původně rakouském území. Ono to vlastně původně bylo území české, pak se na nějakou dobu stalo součástí Rakous a pak na něj král Přemysl zase vznesl nárok, připojil ho k Čechám, nebo vlastně spíš k Moravě, a svoje právo podepřel novým hradem. Podrobnosti nejsou podstatné, tohle je to hlavní!“

Všebor kývl a čekal, co bude následovat.

„Přes Landštejn vede zemská stezka, je tam dokonce zemská brána, kterou má právě tenhle královský hrad střežit.“

„Ano, to vím.“

„Na Landštejně je celnice a mýtnice, kde královští vybírají poplatky.“

„Ano, to je jasné.“

„A já, pane Všebore,“ řekl klidně velmož, „potřebuju, aby se výnosy z cel i mýt na Landštejně výrazně snížily!“

„Ale…“

„A ty, pane Všebore,“ pokračoval ledově velmož, „budeš mým nástrojem, jak toho dosáhnout.“

„Já, můj pane? Já?“ koktal Všebor. „Jak já bych mohl něčeho takového docílit?“

„Jen přemýšlej, pane Všebore,“ vybídl ho velmož chladně, „určitě na něco příhodného přijdeš!“

Všebor se vyděšeně podíval do velmožovy tváře, ale ta zůstala úplně chladná. Panebože, on to myslí úplně vážně, začalo mu docházet. To jsem se dostal do pěkné šlamastyky!

„Hlavně nezapomeň, že to, co si řekneme, nesmí uniknout za dveře této místnosti!“ dusil ho velmož. „Jinak…“ Ani nemusel dodávat, co by jinak bylo. Už jenom tohle málo, co bylo řečeno, bylo určitě proti zemskému míru, tím si byl Všebor jistý. Snažil se posbírat střípky chladného rozumu a najít nějaké spásné východisko.

„Výběr cel a mýt závisí na počtu kupců a jiných pocestných, kteří po zemské cestě projdou,“ pronesl Všebor tiše. „Kdyby se cesta nějak přerušila, nebo kdyby se podařilo je nějak přesvědčit, aby jeli jinudy…“

Velmož se skřípavě zasmál: „Tos řekl moc hezky! Nějak je přesvědčit… Vidím, že mám správného muže pro tuhle věc!“

„Ale, pane…,“ blekotal zmateně Všebor.

„Teď ještě vymyslet, jak je přesvědčit, že?“ šklebil se velmož. „Nějakou šikovnou přesvědčovací metodu vymyslet, to je přesně to, co by to chtělo!“

„Kdyby cesta byla nesjízdná…“

„Ale ona nesjízdná je,“ posmíval se velmož, „alespoň pokud vím! Vede přes Červené blato a to je pořádný močál, mezi lidmi se říká, že nemá dno! A přesto přese všecko tam kupčíci táhnou! A místní lidi, co se jim říká ‚provodi‘, je po té stezce doprovázejí, aby nedošlo k žádnému maléru. A o sjízdnost stezky se důmyslně starají. A za to doprovázení samozřejmě vybírají peníze. A nemalé, hrad Landštejn dobře prosperuje!“

Velmož se tvrdě podíval Všeborovi do očí a řekl nesmlouvavě: „Tak přes nesjízdnou cestu to asi nepůjde! Zkus vymyslet něco jiného!“

„Kdyby byla cesta nebezpečná…,“ navrhl Všebor a hned doplnil: „Tím chci říct, nebezpečnější než jinde…“

„No vida,“ zasmál se velmož, „jak nám to jde! Já jsem věděl, že se někam dostaneme!“ Plácl se dlaní do stehna.

„Jak takové nebezpečnosti asi dosáhnout, co? To je ta kardinální otázka! Co třeba kdyby tam v lesích řádila nějaká lupičská banda?“

„Ale pane,“ namítl Všebor zajíkavě, „to by bylo porušení zemského míru! Za to je hrdelní trest!“

Velmož se rozesmál: „Nejdřív je potřeba lapky chytit! A ty se přece chytit nenecháš, nebo se pletu?“

„Myslím, že sis vybral nesprávného člověka, můj pane,“ řekl tiše Všebor. „Necítím se na takový přetěžký úkol…“

„A to si myslíš, že bych tě teď nechal jen tak odejít?“ zazubil se velmož. „Že bys mohl to, co jsem ti právě řekl, kdykoli obrátit proti mně?“

„Nic neprozradím, máš mé slovo!“

„Podívej, pane Všebore, v sázce je mnoho,“ řekl nekompromisně velmož. „Nejenom tvoje hospodářstvíčko někde v lesích, odkud by ses musel okamžitě vypakovat i s tatíkem a matinkou! Vezmeš si je snad na svědomí? Půjdou někde po žebrotě?“

Všebor zaraženě mlčel.

„Já po tobě přece nechci, abys někde podřezával krky!“ pokračoval velmož vemlouvavě. „Chci prostě jenom demonstraci síly, aby si kupci mezi sebou řekli, že Landštejn příště vynechají. Nějakou tu šeptandu přirozeně příhodně přiživíme, aby se to rychleji rozneslo, to se rozumí!“

Velmož se opět napil a smířlivě pokračoval:

„Podívej, právě to, že nerad bezdůvodně ubližuješ jiným, na mne dělá ten nejlepší dojem a právě proto tam chci zrovna tebe! Jako záruku toho, že se to nezvrhne!“

Všebor jenom zamrkal.

„Já přece nechci nějaká jatka!“ kul velmož dál žhavé železo. „Kupcům se určitě nesmí nic stát! Tedy pokud možno. Kupci vozí zboží a platí cla! A tak to má být i nadále! Já přece nechci ovečky pobíjet, já je chci pravidelně stříhat!“ pomohl si obrazným přirovnáním.

„Nesmí to vypadat tak, že v Čechách je nebezpečno! Obchod musí dál fungovat!“

„Není mi jasné, jak to ale chceš bez přepadení kupců zařídit,“ namítl Všebor.

„Kupce samozřejmě přepadnete,“ odpálkoval jeho námitky velmož, „ale cílem útoku bude jenom ozbrojený doprovod!“

Všebor rozpačitě polkl.

„To snad není nic proti tvé vojenské cti, nebo ano? Budete útočit na ozbrojené vojáky! Takových tažení jsi snad absolvoval bezpočet, nebo se pletu?“

„Ale útok na královského vojáka je útok na samotného krále! A to je přece rozdíl!“ bránil se Všebor chabě.

„Nejsem zvyklý útočit proti našim!“

„Proti našim?“ zachechtal se velmož. „Proti jakým našim? Provody, tedy průvodce na stezce, dělají místní lidi a to jsou samí Němci! Jsou to lidi z lesů, co žijí v jeskyních jako zvířata! A navíc, jsou to všechno pohani a těch není škoda! Jsi přece dobrý křesťan, nebo ne?“

Poslední velmožovy informace byly naprosto lživé, ale lhář si z toho těžkou hlavu nedělal. Věděl, že musí Všebora nějak nalomit, a vhodné bylo úplně všechno, co mohlo dobře posloužit.

„Podívej, pane Všebore,“ začal opět pomalu a rozvážně velmož. „Mám důvěrné zprávy, že král Václav zvažuje, že by Landštejnu odňal status pohraniční pevnosti, protože to je pro královskou pokladnu příliš nákladné. V takovém případě by celý landštejnský újezd dostal nového lenního pána.“ I toto sdělení byla naprostá nepravda, ale velmož kalkuloval s tím, že Všebor nemá šanci jakkoli si pravdivost jeho údajů ověřit. „Je to pustina, ale pokud by náš nejmilostivější panovník projevil zájem, určitě bychom se toho újezdu mohli ujmout a postupně ho zvelebit. Je jasné, že v takovém případě bychom vyhnali všechny místní pohany a nahradili je loajálními usedlíky, tedy dobrými Čechy. Půdy tam bude dost pro všechny věrné, samozřejmě i pro tebe pane Všebore, takže bys mohl svoje hospodářské aktivity významně rozšířit!“

„Ale já…“

„Vím co chceš namítnout, pane Všebore,“ chlácholil ho velmož, „že máš jen jedny ruce, není-liž pravda? Ale uvědom si, že na nové půdě bys nemusel nutně hospodařit ty sám, ale propachtoval bys ji jiným, kteří by ti byli k užitku!“

Ta myšlenka se Všeborovi líbila, ale přemýšlel, co všechno mu velmož ještě neřekl.

„A to mám tedy já sám útočit na kupce na zemské stezce?“ otázal se rozmrzele Všebor.

„Ale kdeže, pane Všebore,“ uklidňoval ho velmož, „ty to budeš jenom celé řídit! Vlastně se ani nemusíš osobně účastnit, budeš vydávat rozkazy a konat budou jiní!“

„Inu, těch bude ale muset být docela hodně, aby to mělo vůbec šanci na úspěch!“

„Už jsem udělal nějaké přípravy,“ prozradil mu velmož ležérně. „Vlastně je připravené téměř vše. Jen jsem čekal, až pro ten podnik najdu nějakého vhodného velitele. Když jsme se teď spolu dohodli, nic nebrání tomu, aby se to zdárně rozběhlo! Jde taky o to, aby se začalo co nejdřív, ještě než začne na zemské stezce hlavní sezóna. Předjaří je nejlepší, kupců jezdí po zimě ještě málo, provoz je zatím malý, takže máte velkou šanci na úspěch. A vystrašení kupčíci vám budou dělat potřebnou reklamu!“

„Co mám tedy udělat?“ zeptal se rezignovaně Všebor.

„Necelý den jízdy východním směrem má na Hamerském potoce hospodářství jakýsi Radimír,“ sdělil mu velmož. „Je to můj věrný leník a jeho úkolem bylo opatřit dostatečný počet vhodných lidí. Minulý týden mi ohlásil, že úkol splnil, takže se tam rozjedeš a ujmeš se velení. Radimír ti bude plně k službám, to jsem zařídil. Nemůžeš to minout, jiný statek tam v okolí není. Kolem dokola je v podstatě liduprázdná pustina.“

„Radimír ty lidi taky platí?“ zeptal se se zájmem Všebor.

„No, oni…,“ začal opatrně velmož. „Aby bylo jasno, pane Všebore! Dosud jsme se bavili jen o mírnosti při používání zbraní. Neplatí to ale pro braní kořisti! Jistě chápeš, že aby ti ničemní kupčíci byli dostatečně vyděšeni a příště zvolili objízdnou cestu, a navíc to poradili i dalším, je potřeba jim odebrat náklad! Zboží a peníze! A lidi, kteří to budou provádět, to dělají právě pro podíl na kořisti!“

„Takže vojáci to nejsou…“

„Vojáci by byli příliš drazí a vybíraví,“ odvětil suše velmož. „Tohle jsou lidi, kteří se zbraněmi dobře umějí, žádný strach!“

„Takže silniční lupiči,“ uzavřel to Všebor. „No má poklona!“

„Jen klid, pane Všebore,“ konejšil ho velmož, „za jejich kázeň Radimír ručí hlavou! I on, stejně jako ty sám, si chce i nadále udržet svoje statky.“ A jízlivě pokračoval: „A i on mi něco dluží! Jeho instrukce jsou jasné. A ví dobře, že hlavním velitelem jsi ty!“

Aspoň bude na koho svalit případný neúspěch, pomyslel si truchlivě Všebor. „Kolik jich je?“

„Přivedl jich čtyřicet,“ odvětil velmož. „Nejsou to místní lidi, nemají tady žádné vazby, to byla moje podmínka! Počítaje do toho i jeho vlastní čeleď, to jsou taky lidi odněkud z Podyjí. I on sám přišel odněkud z Moravy…“

Asi už tam byla pro něj příliš horká půda, pomyslel si trpce Všebor.

„Já ale landštejnské pomezí vůbec neznám,“ namítl ještě statečně, „ty lesy jsou prý rozsáhlé a zrádné.“

„I o to je postaráno,“ odtušil velmož. „Před několika dny se tady ohlásil do služby člověk, který tamní končiny výborně zná. Přišel náhodou, ale jako na zavolanou! Tohle bude jeho první úkol v jeho nové službě na mém panství. Taky už čeká na Radimírově statku. Hned zítra můžeš vyrazit! A hlavně, pane Všebore! Nenechat se chytit! Spížovat pokud možno z místních zdrojů a pohybovat se v lesích tak, aby vás nemohli vystopovat! Pamatuj, že já o ničem nevím a my dva jsme se nikdy nesetkali!“

A tím byla audience u konce.

Všebor byl skleslý a bylo to na něm vidět. Nejraději by vzal nohy na ramena a od velmože a jeho pletich utekl co nejdál, ale věděl, že jeho rodiče jsou rukojmí jeho poslušnosti. Uklidňovaly ho jenom jeho vojenské zkušenosti a počet lidí, které měl k dispozici. Dohromady čtyřicet tři lidí, s tím už se dá leccos podniknout! Úplně mu přitom uniklo, že vše bylo připraveno již dávno a on sám se stal obětí chladnokrevné manipulace.

I velmož byl docela spokojen, jak hladce slyšení proběhlo. Očekával větší odpor. Divide et impera, rozděl a panuj, pomyslel si. A hlavně tahej za ty správné nitky! Ani nemusel vytáhnout všechny připravené argumenty, aby Všebora obměkčil. A ani nemusel přiznat barvu, že hlavním motivem celé akce jsou hlavně peníze. Velké peníze. Pokud totiž vše vyjde a důchody z cel a mýt se opravdu sníží, mohl by král skutečně dojít k závěru, že landštejnské panství je příliš nákladné a bude lepší se ho šikovně zbavit. A navíc, v důsledku poklesu jeho výtěžnosti, prodat za cenu, která bude výrazně nižší. Velmož už viděl tu hromadu stříbra, kterou tímhle trikem ušetří! To už přece stojí za nějaké oběti! Ostatně, když se kácí les, tak létají třísky!

A Všebora pomalu pustil z hlavy. Nečekal ani, že by ho ještě někdy znovu potkal.

Radimírův statek ležel v údolní nivě Hamerského potoka, v přívětivé zátočině, kde vyklučený les nahradila zelená tráva. Na mýtině byly především pastviny a také několik skromných roubených chýší pokrytých drny a větvemi. Všebora napadlo, jak to tady asi může vypadat po stoleté vodě, která by tohle všechno hladce spláchla, ale pak si uvědomil, že statek je zaměřený na velmi jednoduché hospodaření. Obilné pole nebylo nikde v dohledu, zjevně se jednalo o podnik zaměřený výhradně na chov užitkových zvířat. Na palouku zahlédl několik kusů hovězího dobytka, ale převahu měli koně. To nebylo úplně obvyklé, koně byli drazí, a proto vzácní, a mohli si je dovolit jenom ti nejzámožnější. Anebo ti, kteří se nákupem neobtěžovali. A k těm nejspíše patřil i Radimír, jak si Všebor mrzutě uvědomil.

Jakmile vyjel zpod stromů na okraji lesa, byl okamžitě spatřen a v ústrety mu vyjeli dva ozbrojení jezdci poměrně divokého vzezření.

„Kdo jsi a co tady hledáš?“ houkl na něj nepřívětivě jeden z nich, sotva se přiblížili na doslech.

Všebor si rychle uvědomil, že první dojem může udělat jenom jednou jedinkrát, a proto pevným hlasem pánovitě odvětil:

„Jsem Všebor z Brůdku a pan Radimír mne očekává. Doprovoďte mne k němu!“

Muži po sobě hodili pohledem a jejich chování se jako mávnutím proutku změnilo.

„Jistě, pane,“ řekl ten druhý zdvořile, „jsi očekáván! Odpusť nám naši příkrost, ale máme za úkol odsud rychle vyprovodit všechny případné zvědavce! Prosím, následuj nás!“

Vzali Všebora mezi sebe a mírným klusem zamířili k chalupám, u kterých postávali v hloučcích další ozbrojení chlapíci.

Radimír byl tmavovlasý vousatý chasník statné postavy a širokých ramen, s několika vyhojenými jizvami na ošlehané tváři. Pronikavým pohledem tmavých očí prozkoumal a zhodnotil nově přišedšího a s lehkou úklonou ho pozdravil:

„Vítám tě, pane! Jsem Radimír, pán tohohle dvorce, a mám to tady na povel! Tedy do tvého příjezdu, samozřejmě! Měl jsi dobrou cestu?“

Všebor se představil a vyměnili si několik zdvořilostních frází. Z Radimíra vyzařovala přirozená autorita a budil dojem, že si dokáže od svých mužů vynutit potřebný respekt. Byl i dobrý organizátor, jak Všebor s povděkem kvitoval. Jak vyplynulo z hlášení, které Radimír zevrubně a beze spěchu podal, byly všechny přípravy prakticky dokončeny.

„Několik lidí jsem poslal ještě pro nějaké zásoby,“ upřesnil Radimír. „Budeme zřejmě delší dobu někde v lesích, takže jídla nebude nazbyt!“

„Jak to bude s koňmi?“ zeptal se Všebor se zájmem.

„Je jich dost pro všechny?“

„Není a ani nebude,“ zavrtěl Radimír hlavou. „Na koních pojedou samozřejmě velitelé a pak počítám s maximálně čtyřmi jezdci, které bychom využili jako průzkum, anebo pro nějaký rychlý přesun. Zbytek koní, které s sebou vezmeme, povezou náklad, hlavně zásoby a základní vybavení pro stavbu ležení v lese. Stany a tak podobně. Většina lidí tedy pomaže pěšky a ty hlídky na těch čtyřech koních se budou střídat!“

„A to nikdo z chlapů neprskal?“ otázal se Všebor pobaveně.

Ale Radimírovi to humorné nepřipadalo. „Mí chlapi vědí, že se mnou se nediskutuje, a co řeknu, tak to platí!“ Pak se na Všebora zkoumavě podíval a opatrně nadhodil: „Vrchní velení máš samozřejmě ty, pane, to je mi známo a beru to na vědomí! Takže to, co jsem rozhodl, bude platit, jedině pokud s tím souhlasíš?“

„Já myslím, žes to vymyslel dobře. Souhlasím,“ kývl Všebor. A opravdu měl pocit, že se podvelitelovu rozhodnutí nedá nic vytknout. Sám by to nevymyslel lépe.

„Výborně, pane, děkuju!“ usmál se s úlevou v hlase Radimír. „Navíc,“ pokračoval a kývl směrem k blízko stojící skupince mužů, „tady Šebek tvrdí, že v lesích je jen chudá pastva, takže čím víc koní bychom zbytečně brali, tím víc starostí bychom měli s tím, jak je nakrmit.“ Jeden z mužů se při zaslechnutí svého jména k Radimírovi obrátil a s úsměvem kývl. Pak se od své skupinky oddělil a připojil se k oběma velitelům. Představil se Všeborovi a dodal:

„Myslím, že koně nám v lese chybět nebudou! Terén je tam těžko schůdný i pěšky, natož na koňském hřbetu. O povozech ani nemluvě! Vozy mohou jezdit v podstatě jenom po zemské stezce, my se ale budeme pohybovat spíše mimo ni.“

Muž, který si říkal Šebek, byl zvěd, o kterém mluvil Všeborův lenní pán. Od ostatních členů Radimírovy miniarmády se na první pohled viditelně odlišoval. A to nejenom tím, že jako jediný vlastnil osníř, tedy drátěnou košili do půli stehen. To byla drahá výzbroj a dosáhl na ni jen málokdo. Šebek ji samozřejmě kupovat nemusel, mohl ji stáhnout z padlého nepřítele. Právě to ho ve Všeborových očích posouvalo mezi zkušené válečníky. I ostatní části jeho výbavy, tedy meč a přílba s nánosníkem, byly v pečlivě udržovaném stavu.

Ostatní Radimírovi ozbrojenci měli jenom přílby a meče a někteří ještě luky. Chránily je však pouze prošívanice, anebo v lepším případě kožené kazajky pošité kovovými plátky. Byli to muži dosti divokého vzhledu, posbíraní ze všech koutů, a někteří z nich, jak Všebor vytušil, měli bohatou praxi v loupení na říšských silnicích. Šebek hovořil plynně česky, bez cizího přízvuku, ale Všebor se nedokázal zbavit neodbytného dojmu, že jeho zvěd pochází z druhé strany rakouské hranice. Mělo to nicméně určitou logiku. Právě detailní znalost hraničního hvozdu, která měla být hlavní zvědovou devizou, prozrazovala, že v něm musí být jako doma. A to ukazovalo i na jeho původ.

Všebor zkraje uvažoval o tom, že se Šebka zeptá, co ho přivedlo na českou stranu hranice a potažmo do této prapodivné společnosti, ale pak si řekl, že ať má zvěd jakékoli důvody, vymyslí si věrohodnou legendu a pravdu stejně neřekne.

Radimír v duchu hodnotil oba nové členy pomyslného velitelského štábu svojí družiny. Šebek na něj udělal dobrý dojem, nejen kvalitní výstrojí, ale hlavně svými znalostmi landštejnského újezdu. Beze zvěda nebylo možné o výpravě ani přemýšlet, natož ji uskutečnit. Znalec místní krajiny byl naprosto nezbytný.

Radimír sám cílovou oblast neznal, jeho operační prostor byl daleko na východě. Se svými lidmi se pohyboval nejčastěji v trojúhelníku mezi Dačicemi, Jemnicí a Moravským Bítovem a na kupeckých stezkách vybíral od pocestných svoje vlastní mýto. Vybíral si odlehlé úseky cest, a dokonce využíval i lesní pěšiny, které vyhledávali chytráci, co chtěli obejít oficiální královské mýtnice. Těm potom odlehčil od části nákladu. Poškození nezřídka ani incident neohlásili, protože nechtěli vysvětlovat svoji přítomnost na zapadlé objížďce. Se skřípěním zubů ztrátu odepsali a svatosvatě si slibovali, že příště budou chytřejší.

Jenže se sílící kolonizací českomoravského pomezí a s rostoucí mocí nových královských měst byl prostor pro podobné rejdy stále užší a užší. Stále častěji se musel Radimír uchylovat do svého českého útočiště na Hamerském potoce. A mnohokrát byl jeho útěk opravdu o fous, kdy těsně za zády slyšel, jak past sklapla naprázdno.

S lehkým srdcem složil přísahu věrnosti svému českému lennímu pánu, který se nikdy na nic neptal. Jen velmi zřídka vymáhal plnění vymíněných manských povinností, ale po většinu času nechával Radimíra na pokoji. Kolikrát si Radimír ve skrytu duše říkal, že jeho lenní pán snad nemá kvůli pokročilému věku ani všech pět pohromadě.

Nakonec si však otráveně uvědomil, že se ve svém úsudku spletl. Úkol, který před něj jeho lenní pán postavil, svědčil o dokonalém strategickém plánování. Radimír se alespoň utěšoval, že nabere nějakou tu kořist a umožní svým lidem, aby se trošku obohatili. Spousta z nich pocházela z drobných, porůznu rozprášených lapkovských rot a v poslední době zažili všichni velmi hubené časy. A v případě této mise se riziko zdálo menší než kdy jindy.

Všebor na něj udělal také vcelku dobrý dojem, jeho vojenské zkušenosti byly zjevné, ale připadal mu poněkud měkký. Z prvního jednání nabyl dojmu, že vrchního velitele snadno zpacifikuje.

Trochu mu vadilo, že jeho lenní pán prosadil Všebora jako vrchního velitele, protože měl oprávněný pocit, že by celou akci se svými zkušenostmi snadno zvládl i bez něj. Měl z toho pocit, že Všebor je v pozici jakéhosi dozoru v zastoupení samotného lenního pána. Že vlastně má jeho, Radimíra, nějak krotit. A proto si umínil, že si Všebora důkladně ohlídá. Nakonec, celá situace má i určitou nezanedbatelnou výhodu. Pokud by cokoli selhalo, dá se to v posledku svalit právě na neschopnost vrchního velitele!

„Tamhleten kopec na polední straně je Markstein, nejvyšší vrchol zdejšího kraje,“ ukázal Šebek Všeborovi dopředu přes koňské hlavy. „Právě tam bylo dřív trojmezí mezi Moravou, Čechami a Rakouskem. A na skále na vrcholu Marksteinu byla pozorovatelna, odkud Rakušané sledovali pohyb na české straně hranice!“

„Uvidí nás?“ zeptal se s obavou v hlase Všebor.

„Proč by měli?“ zasmál se Šebek zvesela. „Už deset let je hranice o hodně jižněji, až za Landštejnem. Proč by někdo sledoval z českého kopce české vnitrozemí? Dneska se naopak z vrcholků na jižní straně sleduje vnitrozemí rakouské!“ zubil se pobaveně.

Všebor se ohlédl.

Jako dlouhý had se za nimi plazila jejich výprava. Nejprve pět jízdních, pak dlouhý zástup pěších a nakonec soumaři s nákladem. Všebor využil chvilky, kdy Radimír peskoval jednoho ze svých lidí, a připojil se k Šebkovi, který jel v čele kolony.

„Kam vede tahle cesta?“ zeptal se se zájmem.

„Vlastně nikam,“ zasmál se Šebek. „Končí v lese. Ale dostaneme se po ní poměrně daleko do lesa a pak půjdeme po mnohem horších stezkách!“

„Je docela pěkná. To je zvláštní…“

„Je. Možná kdysi dávno někam vedla. Kdoví?“ zamyslel se Šebek. „V těchhle lesích je mnoho tajemných míst! Kamenné stoly, pyramidy a hluboké mísy, které možná vytvořili kdysi dávno lidé, co tady žili dlouho před námi. A možná používali právě tuhle cestu!“

Chvíli jeli mlčky a pak Šebek řekl: „Pokud to není tajemství, pane Všebore, zajímalo by mne, proč zrovna ty, člověk urozený, se účastníš tohohle podniku? Jak jsem vyrozuměl, nemá jít o nic jiného než o sprosté kořistění a napáchání co největších škod. A hlavně se nenechat chytit!“

„Inu,“ odvětil mrzutě Všebor, „je to bohužel tak, že jsem neměl moc na výběr. Lenní pán mne přimáčkl jako obtížný hmyz a já nemohl říct ne…“

„Chápu, přísaha věrnosti…“

„O to nejde,“ odvětil Všebor odmítavě, „ale na mém dvorci ještě žijí mí staří rodiče. A to je hlavní důvod. Kdyby šlo jenom o mne, dávno bych byl někde za horami! Ať si můj pán můj dvorec klidně nechá a udáví se s ním! Našel bych si snadno živobytí jinde. Ale bohužel je to tak, jak to je, a on toho jenom chytře zneužil.“

„I já jsem si novou službu představoval jinak,“ souhlasil Šebek. „Jenže když jsme si plácli, vytasil se s touhle akcí, na kterou prý potřebuje moje znalosti. A já už jsem nemohl vycouvat!“

„Rozumím,“ kývl Všebor, „teď jde hlavně o to, vyváznout se zdravou kůží.“

„Obávám se, pane Všebore,“ opáčil zachmuřeně Šebek, „že to nebude tak snadné!“

Všebor na něj polekaně pohlédl a Šebek se melancholicky pousmál.

„Ti vzadu,“ kývl hlavou k ozbrojencům, kteří pochodovali za nimi, „a především vrchní lapka,“ čímž mínil Radimíra, jak si Všebor pobaveně povšiml, „mají pocit, že to půjde úplně samo! Vzali si nějaké zásoby, ale napevno počítají s tím, že budou kořistit na statcích, které jsou porůznu roztroušeny v hraničním hvozdu.“

Všebor kývl, to zapadalo do instrukcí, které dostal sám.

„Na některé z těch statků samozřejmě trefím,“ řekl Šebek vážně, „ale o některých jenom vím, že tam někde jsou. A protože jsem na nich nikdy nebyl, proč taky, tak nevím, jestli je dokážu najít. V lese jsou cesty, jako například tahle pěkná, i různé pěšiny, to ano, a některé i někam vedou, ale některé nevedou vůbec nikam. Prostě končí mezi skalami a konec! Anebo končí v močále! To je ten horší případ. Můžeš bloudit lesem celé dny a nebudeš vědět, kde přesně jsi.“

„Líčili mi to pomalu jako procházku růžovým sadem!“ usmál se Všebor.

„Ale, samozřejmě!“ souhlasil Šebek. „Přece nebudou otravovat s obtížemi?“ Odmlčel se a pak vážně pokračoval: „Některé kouty dobře znám, ale jiné moc ne, anebo vůbec ne. Ale možná se nám skutečně podaří z některých statků odehnat dobytek a nepochcípáme v lese hlady!“

„To by snad neměl být velký problém, nebo ne?“ podivil se Všebor.

„To se teprve uvidí,“ opáčil Šebek důrazně. „Jde o to, že zdejší lidé nejsou žádné padavky. Když dokážou přežít v téhle drsné krajině, asi leccos vydrží. Hádal bych, že nebudou stát se svěšeným ocasem a sklopenou hlavou, až jim bude Radimír odhánět dobytek!“

„Velmož ty lidi líčil jako neobyčejné primitivy, co žijí v jeskyních,“ řekl Všebor.

„Kecy,“ mávl rukou Šebek, „to jsou tlachy, které mají hovno cenu!“

„Prý jsou to samí Němci, kteří nakonec stejně budou muset odejít.“

„Němci…,“ pronesl Šebek zamyšleně. „Jsou to především poddaní českého krále!“

Na to Všebor neměl po ruce odpověď.

„Já tomu samozřejmě rozumím,“ přikývl Šebek. „Je potřeba vyvolat nenávist. Pak je samozřejmě jednodušší někoho propíchnout, protože máš pocit, že toho druhého není škoda. Co ti ještě ten nadutý starý kanec řekl?“

Všebor sebou škubl. Ale pak si musel v koutku duše přiznat, že v něm velmož vzbuzoval stejný nelibý dojem.

„Že jsou to samí pohani, které dobrý křesťan hubí mečem, nebo něco v tomhle smyslu.“

Šebek se rozesmál, ale moc veselé to nebylo. „No jistě! Jednoduchá řešení pro jednoduché lidi!“ Otočil se na kolonu za svými zády a pak se naklonil k Všeborovi a polohlasem pronesl: „Obávám se, pane Všebore, že jsme v pěkných sračkách! A jsme v nich až po bradu. V příštích dnech to bude chtít vzít rozum do hrsti a krýt si dobře záda.“

Den první 

Lesní statek Sichelbach hořel. Baldachýn hustého tmavého kouře, který se doširoka rozprostíral nad korunami stromů, prozrazoval, že dvorec se pomalu obrací na prach a popel. Slábnoucí intenzita čpavého oblaku navíc ukazovala, že za chvíli bude po všem.

Adalrik ze Sichelbachu, řečený Odo, hospodář na rodinném statku a man landštejnského hradního obvodu, z bezpečné vzdálenosti sledoval hrůzné divadlo a jenom bezmocně zatínal pěsti. Oheň pro značnou vzdálenost od ohniska požáru vidět nebylo, ale několik hodin stoupající sloup dýmu dosvědčoval, že jeho rodný dům strávily plameny.

Jeho otec Sigibert, který mlčky stál za ním, mu jemně položil ruku na rameno. Odo se otočil, pohlédl mu do očí a viděl, že otcovy pocity jsou stejné. Ponížení, vztek a touha po pomstě.

„Hrome, táto,“ zabručel Odo, „to bylo opravdu o vlas!“

„To jo!“ přisvědčil Sigibert. „Ještě že máme našeho Lupa!“ Sklonil se a podrbal za ušima huňatého psa, který mu ležel u nohou. Pes Lup vycenil zuby, vyplázl růžový jazyk v širokém psím úsměvu a rozhlédl se po ostatních, jestli se i oni připojují k hospodářově pochvale.

Obě ženy, které doplňovaly skupinku, Odova manželka Johanka a Odova matka Anežka, byly ještě pořádně vyděšené. Jediný, kdo byl úplně v klidu, byl droboučký Odův synek, který si hověl v teplých přikrývkách v mámině náručí a nerušeně snil svoje dětské sny. Dali mu jméno Sigibert, po dědečkovi.

Hlavní ale bylo, jak si Odo s úlevou uvědomil, že byli všichni pohromadě. Na statku nikdo nezůstal, všichni se zachránili!

Všechno začalo toho dne brzy ráno. Oda probudil pes, který vytrvale vrčel v ložnici proti severní zdi, jako by za stěnou vyčenichal nějaké nebezpečí. Odo, který nemusel vstávat příliš brzy, si chtěl trochu přispat, a tak nejdřív uvažoval o tom, že psa vykáže na jeho místo u vchodu do domu a případně ho důrazně popožene, ale pak si to rozmyslel a vstal, aby se podíval, co psa znepokojuje.

Odepnul blánu z okénka a vyhlédl ven. Nejprve viděl jenom převalující se chuchvalce řídké mlhy, které obvykle doprovázely kalná jitra v tomto ročním období a v tomto kraji. Slunce ještě leželo někde hluboko pod obzorem, ale nejtmavší hodina noci už minula a nesmělé světlo zahánělo zbytky temnoty na západ.

Už už se chtěl na psa obořit, ale pak postřehl na kraji lesa pohyb. A o kus dál znovu. Najednou mu došlo, na co se dívá, a po těle mu přejel mráz. Z lesa na paseku ve velkém počtu vystupovaly tmavé postavy a pozvolna se přesunovaly přes pastvinu směrem k Odovu dvorci. Teď mohlo jít o život, takže hlavně rychle jednat!

„Vstávej, Johanko, rychle!“ probudil svoji ženu Johanku. „Někdo sem jde! Pospěš si, oblékni se a sbal malého, musíme okamžitě pryč!“

Johanka se na nic zbytečně nevyptávala. Znala Oda a věděla, že není ani zbabělec, ani panikář. Pokud tedy usuzuje, že nezbývá než honem utéct, jistě to tak bude! Rychle se oblékla a začala chvatně balit vše potřebné.

Odo mezitím běžel do sousední ložnice a probudil své rodiče, Sigiberta a Anežku. Ani oni neváhali, dobře si uvědomovali, co je v sázce. Anežka běžela pobrat nějaké nejnutnější jídlo pro začátek a pak šla pomoct Johance s dítětem.

Oba muži se bleskově oblékli do vojenského, na gambesony svižně natáhli drátěné košile, popadli meče, luky a přílby a v předklonu, aby nebyli vidět nad plotem, utíkali do stáje. Koní měli celkem pět a ani jednoho nehodlali vetřelcům přenechat. Na všechny zručně nahodili sedla a přitáhli podpínky, nasadili udidla a vyvedli koně druhými vraty na jižní stranu dvorce.

Odo rychle nakoukl za roh stodoly a viděl, že rojnice cizích návštěvníků se o hodný kus přiblížila ke statku. Čítala hodně přes dvacet mužů a několik z nich jelo na koních.

Když přiběhly obě ženy, vysadili je muži do sedel, sami nasedli a volným klusem zamířili jižním směrem, po pozvolném svahu dolů k lesu. Johanka vezla v náručí malého a Sigibert vedl za uzdu pátého koně. Pes běžel za nimi. Po chvilce, když přišli o kryt za stodolou, přešli do mírného cvalu. Povyk za jejich zády jim ale prozradil, že byli spatřeni. Odo se otočil v sedle a viděl, jak se čtyři z jezdců pustili do pronásledování.

„Zkusme to rychleji, jestli to půjde,“ vybídl Sigibert ostatní, když viděl, jak se nájezdníci tryskem rychle přibližují.

„Nečekej zázraky,“ odpověděla mu Johanka bryskně, „držím malého a o moc rychleji to nedokážu. Oni jsou daleko rychlejší, za chvíli nás mají!“

„Musíme se dostat do lesa!“ křikl Odo. „Tam se jim postavíme! Dejte do toho všechno, jinak je po nás veta!“ Pětice koní viditelně zrychlila, ale jejich cval nemohl soutěžit s tryskem pronásledovatelů. A ti si hon náramně užívali. Povykovali a pokřikovali na sebe, jako by šlo o bůhvíjakou kratochvíli. Všichni tasili meče a mávali jimi nad hlavou, takže uprchlíci si mohli snadno domyslet, co je čeká, až padnou nájezdníkům do rukou.

Ale les už byl nedaleko. Sotva Odo se svojí skupinou vjel pár desítek kroků mezi stromy, vřítili se za nimi do lesa i útočníci. Protože viděli, že uprchlíci mají náskok sotva pár koňských délek, byli si jisti, že jim už neuniknou.

K jejich zděšení se ale ukázalo, že prchající se zastavili a už se nesnaží nikam utéct. Namísto toho oba pronásledovaní muži zvedli luky s nasazenými šípy a vzápětí proti útočníkům vylétly dvě dobře mířené střely. Dva chlapi, zasažení do prsou, se skáceli ze sedel a druzí dva najednou nevěděli, co by měli nejlépe udělat. Zda okamžitě zaútočit s tasenými meči a krýt se za koňskými krky, anebo meče schovat a rychle se chopit luků. Anebo co nejrychleji obrátit koně a vzít nohy na ramena. To váhání jim však bylo osudné. Ještě ve chvíli, kdy první dva šípy letěly k cíli, oba střelci již v toulcích lovili další střely. A v příštím okamžiku další dva šípy neomylně našly svoje oběti.

„Z paseky sem není naštěstí vidět,“ zašklebil se Sigibert. „Takže tamti nemůžou zatím tušit, co se stalo. Máme tedy trošku času.“

Čtyři zabití nájezdníci byli zanedbaní zarostlí chlapíci nevábného vzhledu, kteří na první pohled vypadali jako silniční lupiči. Odo jim sebral jen helmy a meče, zbývající části jejich válečného vybavení nestály za námahu.

„Nechcete ty krámy tady nechat?“ zeptala se netrpělivě Johanka.

„Opovrhnout kořistí?“ podivil se naoko Sigibert. „To by nebylo dobré. Přináší to smůlu.“

„Uděláme to takhle,“ rozhodl Odo se souhlasem otce.

„Já s tátou pojedeme se všemi koňmi dál na západ. Až se dostaneme na zemskou stezku, obloukem se k vám vrátíme. Vy dvě s malým se mezitím ukryjete na našem ostrově! Jděte tam tak, aby Vás neviděli, a zahlaďte za sebou stopy. Nakonec víte, co a jak. Psa si vezměte s sebou.“

„Tamti,“ přidal se Sigibert a mávl rukou směrem k Sichelbachu, „půjdou po stopách koní, takže je odsud odlákáme a vy budete v bezpečí! Nenajdou vás, ani kdyby náhodou měli psy. V mokřině ztratí stopu. Přijdeme k vám z jižní strany přes močál a pak se domluvíme, co a jak dál.“

Slunce už příjemně hřálo, když Odo se Sigibertem sjeli ze stezky a pustili se po sotva patrné pěšince hlouběji do lesa. Po chvíli sesedli, uvázali všech pět koní a pokračovali dál pěšky.

Les poznenáhlu řídl a zanedlouho se před nimi rozevřela široká pláň sporadicky posetá vývraty a vyschlými dřevinami. Hustá zelená vysoká tráva tvořící nestejnorodý hrbolatý koberec prozrazovala, že půda je po skončené zimě nasáklá vodou. Povážlivé pohupování země pod nohama signalizovalo podmáčenou půdu, zrádný močál.

Okolní krajině se mezi lidmi říkalo Červené, nebo také Krvavé blato, a kdo mohl, zdaleka se jí vyhnul. Zemská stezka, která blato odedávna přetínala, tvořila široko daleko jediný pás pevné země, obklopené doširoka podmáčenými loukami, třasovisky a bažinami.

Místní lidé tvrdili, že Blato se nedá přejít. Pravda to tak úplně nebyla, ale účel světí prostředky a tato úmyslná lež měla starousedlíkům především zajistit bezpečí před nevítanými návštěvníky. I proto se tradovalo, že místní močál nemá dno. Alespoň tady nebude žádný dotěra slídit! Přespolní se proto raději drželi zemské stezky, než aby riskovali utopení v močálu nebo ztrátu nákladu, a místní zase těžili z výhody, že jediná veřejná cesta se dá snadno ohlídat, eventuelně jednoduše zatarasit.

Mezi Bukovou horou a zemskou stezkou, prakticky uprostřed rozlehlých blat, byl malý ostrov pevné země. Připomínal nízkou mohylu a byl posetý velkými žulovými balvany, porostlý náletovými dřevinami a obklopený řídkým lužním lesem.

Po mnoho generací jej hospodáři na Sichelbachu používali jako bezpečné útočiště poslední záchrany v období válek, protože přístupy na ostrov znali jenom oni sami.

Na ostrůvku si postupně vybudovali jednoduché přístřeší, které splňovalo požadavky nouzového ubytování, ale hlavně tam pro jistotu průběžně udržovali použitelné zásoby základních potravin. A také nějaké peníze pro překonání nejhorší nouze.

Bylo však jasné, že stávající zásoby se musí výrazně doplnit, aby obě ženy s dítětem mohly v úkrytu pohodlně existovat delší dobu.

„Dohodneme se, co je potřeba nakoupit,“ řekl Sigibert, „a já hned vyrazím na nákupy a nanosím to sem.“

„Kam pojedeš?“ zeptal se Odo.

„Asi do Bystřice,“ odtušil Sigibert. „Tam bych měl pořídit všechno potřebné a nevzbudím zbytečný rozruch.“

„Hlavně opatrně, táto,“ usmál se Odo, „oči na stopkách! Nevíme, co se vlastně děje.“

„Tamti přišli ze severu,“ pokrčil rameny Sigibert. „To je asi jediné, co zatím víme. A zapálili nám střechu nad hlavou!“ Mávl rukou ke slábnoucímu sloupu dýmu nad Bukovou horou.

„To je to, co mi dělá starosti,“ přikývl Odo. „Že přišli právě odtamtud. Na sever od nás v lese samozřejmě jsou všelijaké cesty, to ano, ale abys na ně přivedl několik desítek chlapů, to už musíš hodně dobře vědět, kam se po nich dostaneš! A já jsem právě doufal, že nikdo kromě nás tam cestu najít neumí!“

„No jak vidno,“ odtušil Sigibert suše, „tak asi umí.“

„To je pro nás dost nebezpečné, nezdá se ti?“ podivil se Odo.

„To je fakt,“ přikývl Sigibert. „Ale jde o to, jak moc se to roznese mezi lidi. Tamti,“ mávl rukou na sever, „nás dnes zaskočili, to je pravda! Ale draze za to zaplatili. Čtyři z nich jsme vyřídili! A já si troufám říct, že jsme s nima ještě neskončili. A až s nima skončíme, je otázka, jestli zbyde ještě někdo, kdo by mohl někde vykecat, jak je to s lesníma pěšinama na sever od Sichelbachu a Bukové hory!“

„Moje řeč, táto!“ zazubil se Odo. „V každém případě musím na Landštejn, abych to ohlásil!“

„I ty jeď opatrně,“ nabádal ho s úsměvem Sigibert.

„A oči na stopkách! Tady určitě nejde jenom o náš lesní stateček. Tady jde o něco jiného, takže okolo Landštejna může být docela dusno!“