Vlastimil Vondruška 

O svobodě myšlení 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2021 

© Alena Vondrušková, 2021 

foto na obálce © Karel Šanda, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9956-0 (epub) 

ISBN 978-80-243-9957-7 (mobi)

ÚVOD 

Mnozí si ještě pamatujeme na ten pocit, kdy jsme najednou mohli říkat, co si myslíme. To, co jsme si v minulém režimu sdělovali v soukromí, co v náznacích za všeobecného potlesku říkali umělci, co zaznívalo v humoru, to najednou znělo nahlas, veřejně. Měli jsme pocit, že k nám konečně přišla svoboda slova, kterou jsme tak záviděli západoevropským zemím. A ono to tak opravdu bylo. Chvíli.

Nevím, proč to tak v lidských dějinách je, ale společnost se nedokáže zastavit v bodě, kdy jsou lidé spokojení a daří se jim. Kdy mají hlavu v oblacích, protože vybojovali něco, po čem tak toužili. Kdy jsou šťastní. Z neznámého důvodu se snaží jít dál. Jenže každá hora má svůj vrchol a další cesta vede vždycky už jen dolů.

Ve chvíli, kdy lidé pochopí, že vrchol je za nimi a vzdaluje se, neotočí se, aby se vrátili, ale tvrdošíjně jdou dál. A když konečně zjistí, že se mýlili, tak začínají být nespokojení a kverulují. Co v takové situaci zbývá? Vytvořit virtuální dojem, že se nic neděje a jsme stále na onom pomyslném vrcholu, případně dál stoupáme. A pokud někdo nesouhlasí, je třeba jej umlčet.

To ovšem neznamená, že by ti, kteří potírají kritické a nepříjemné pravdy, něco takového přiznali. Naopak, vystupují jako nejoddanější bojovníci za svobodu projevu a slova, ale přitom ji pomalu, ale jistě zašlapávají do země. Ovšem tak, aby si toho nikdo nevšiml. A pokud by si toho někdo všiml, pak ho přesvědčují, že se tak děje ve jménu vyšších cílů a moderních ideálů. To, co oni dělají, je přece ochrana svobody projevu a myšlení, jen v nové a vyšší kvalitě, protože ji očišťují od nekorektního neřádu a hoaxů. Jediné svobodné myšlení je prý to, které svobodně vyjadřuje jejich vlastní názory a cíle. Ostatně, už V. I. Lenin říkal, že svoboda je poznaná nutnost. Nejspíše se dnešní inkvizitoři, cenzoři a elfové inspirovali právě jeho myšlenkami.

O SVOBODĚ PROJEVU 

Právo na svobodný projev je odvozeno z tradice Velké francouzské revoluce a stalo se ikonou při budování všech moderních, liberálních a demokratických společností. Je chápáno jako integrální součást lidských práv a zakotveno ve Všeobecné deklaraci lidských práv, schválené v roce 1948 Valným shromážděním OSN. Při jejím schvalování se tehdy komunistické Československo zdrželo hlasování.

Z této deklarace je odvozen Mezinárodní pakt o občanských a politických právech, přijatý na zasedání OSN v roce 1966. K tomuto paktu tehdejší Československá socialistická republika přistoupila podpisem v roce 1968, ale v platnost vešel až po schválení Federálním shromážděním v roce 1976. V článku 19 se hovoří o „právu zastávat svůj názor bez překážky“ a o „právu svobodného projevu“. Na tyto dva dokumenty navazuje řada dalších úmluv, chart a paktů, které však opakují ve své podstatě totéž.

Za komunismu se tradoval vtip, jaký je rozdíl mezi komunismem a kapitalismem. V obou režimech mají lidé právo svobodného projevu, ale v kapitalismu mají právo na svobodu i po projevu. Právě porušování zásad Mezinárodního paktu o občanských a politických právech se oficiálně stalo důvodem vzniku občanské iniciativy pod známým názvem Charta 77.

To, co za komunismu platilo jen de iure, po listopadu 1989 platilo i de facto. Ovšem jen chvíli. Vítězové totiž nikdy neumějí být velkorysí. A tak stoupenci „lásky a pravdy“, kteří bojovali za svobodu projevu, ihned poté, co převzali moc, začali omezovat svobodu projevu stoupenců poraženého režimu. Svoboda projevu platila pro všechny a pro každý názor, kromě toho, který se pojil s ideologií poražených. Diskutovalo se o zákazu komunistické strany, ale nakonec vznikl jakýsi hybrid. Strana zakázaná nebyla, ale propagace komunistických idejí ano. Za propagaci se považoval jakýkoli projev, který by tuto ideologii obhajoval, časem i připomínal a hledal v oněch časech i věci dobré. To byl první zásek do liberálně chápané svobody projevu. A záhy následovaly další kroky. Začala se zakazovat vyjádření, která nebyla v duchu oficiální evropsko-unijní doktríny, ať se již jednalo o postuláty ideologické, o hodnocení historických událostí a osobností, a později v duchu eskalace lidských práv o kritická vyjádření na adresu různých menšin či na změny v politickém systému Evropy.

A tak svoboda projevu, daná různými pakty, ustanoveními a chartami, vzala opět za své. Dějiny jsou až průzračně jednoduché, vše se neustále opakuje. Stejně jako komunisté svými zákony omezili svobodu slova a kriminalizovali řadu různých „podvratných“ názorů, udělaly to i vlády na počátku 21. století. To vše pod zástěrkou korektnosti.

Základním zdůvodněním je zdánlivě hezká teze – mějte svobodu projevu, ale svými slovy nesmíte škodit jiným. A tak se začaly do trestního práva dostávat různé přestupky a zločiny, jejichž podstatou bylo, že se někdo vyjádřil o něčem nebo o někom jinak, než „se smí“. Nepřipomíná vám to něco?

Navzdory tomu, že je u nás svoboda projevu právně zaručena článkem 17 Listiny základních práv a svobod, která je součástí ústavního pořádku České republiky, vznikla postupně různá omezení daná zákonem. Není jich málo a v některých případech jsou tak široká, obecná a vágní, že mohou být za určité situace bičem kdykoli a na kohokoli. Ke každému danému přestupku existují samozřejmě různé komentáře, předpisy a vyhlášky, ale i ty mají v rukách „jen“ lidé, a jak známo, zákony se vždycky vykládají tak, jak to vyhovuje vládnoucím vrstvám a jak to dovolí aktuální ideologie. Copak se spravedlnost nezobrazuje jako dáma se zavázanýma očima? Prý proto, aby byla nestranná. Ale já si myslím (a nejsem sám!), že spíše proto, aby neviděla, co se kolem ní děje.

Pro představu, podle současného trestního zákoníku je svobodné právo projevu omezeno v řadě oblastí, které popisuje nejméně 12 paragrafů: Neoprávněné nakládání s osobními údaji (§ 180), Pomluva (§ 184), Šíření pornografie (§ 191), Šíření toxikomanie (§ 287), Hanobení národa, etnické skupiny, rasy a přesvědčení (§ 355), Podněcování k nenávisti vůči skupině osob nebo k omezování jejich práv a svobod (§ 356), Šíření poplašné zprávy (§ 357), dále Podněcování k trestnému činu (§ 364) nebo i Schvalování trestného činu (§ 365), Projev sympatií k hnutí směřujícím k potlačení práv a svobod člověka (§ 404), Popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidy (§ 405), Podněcování k útočné válce (§ 407).

Jistě je tam pár bodů, které tam patří, protože by onen skutek neměl být veřejně obhajován, chválen či popisován jako návod pro následovníky. Těžko chválit feťáctví, vraždy či nevěstince. Ale na druhou stranu by to nemělo být puritánské tabu. O všem by se mělo svobodně hovořit a vyjadřovat různé názory. Jak vidíte, není snadné určit tu pravou hranici a záleží na lidech a situacích, ale těžko to svěřit do rukou úřadům. Jak začnete jednou kosit trávu, nikdy se nedoberete toho, jaký plevel, ale i jaké hezké květiny pod ostřím kosy padnou.

Díky současnému aktivismu, který neustále rozšiřuje pojetí lidských práv a práv menšin, se samozřejmě trestným činem ve smyslu § 356 stává i negativní názor na komunitu LGBT, na bytosti rozmanitých pohlaví či třeba na nelegální migranty. Záleží samozřejmě na osvícenosti soudce, pokud se mu taková kauza ocitne na stole. Ale přitvrzuje se!

Formulace zákonů omezujících svobodu projevu je opravdu velice všeobecná. Tak třeba, co je to „podněcování“? To nikde v zákoně nenajdete. Je podněcování k nenávisti, pokud napíšu, že nemám nějakou menšinu rád? Nebo je to konkrétní urážka, či případně ještě něco jadrnějšího? Ale jde to i dál. Má umělecké dílo právo dělat si legraci z blondýnek, feministek, transgenderových bytostí či jiných podobných skupin? Lze používat zažitá literární schémata? Třeba to, že v historických románech je žid lichvář, anglickému důstojníkovi v kolonii slouží snědý Ind a muslim podřezává křesťana. A co barva pleti? Román Agathy Christie Deset malých černoušků se v USA musel vydat pod novým názvem Nezbyl ani jeden. Nemá cenu tu naříkat nad rozlitým mlékem. Každý zná desítky podobných příkladů.

Pokud bychom tedy důsledně aplikovali kriminalizaci svobodného projevu, pak musíme ustoupit od hovoru o většině aktuálního dění. V takovém případě by se asi komunikace měla smrsknout na ideologicky impotentní a neškodná témata. Povídat bychom si měli o počasí (ovšem opatrně, abychom se nedotkli ekologických aktivistů), o jídle (ovšem nesmíme se přitom dotknout dobré pověsti některé potravinářské firmy, neboť to je pomluva), o sousedech (při respektování zákona o nakládání s osobními údaji), o manželkách či manželích (ale pozor, aby to nebylo bráno jako pornografie) či o kopané (ale hodnotit můžeme výkony jen bílých fotbalistů).

Ke svobodě projevu patří ovšem nejen právo říci svůj názor, ale je to mnohem širší komplex nakládání s myšlenkami, názory a postoji. V duchu klasické eseje anglického filozofa a ekonoma Johna Stuarta Milla (1806–1873) O svobodě přijala pozdější teorie chápání svobody projevu nejen jako právo názor vyjádřit, ale i právo vyhledávat cizí myšlenky, přijímat je a šířit. Zkuste dnes šířit necertifikované myšlenky! A zkuste hledat jiné názory než ty oficiálně povolené. Jistě, najdete je, ale musíte hledat v alternativních zdrojích, které mi připomínají samizdaty z časů komunismu. Dějiny se opravdu opakují, jsou jako kolo a to, co bylo dole, je nahoře a obráceně.

Kde je tedy hranice svobody projevu, a hlavně, svobody po projevu?

DÍL I. 
MYŠLENÍ A JEHO PROMĚNY 

SVOBODA MYŠLENÍ – NEDOTKNUTELNÁ PEVNOST? 

Svoboda myšlení je podle všech mezinárodních úmluv nezadatelným lidským právem. Tímto myšlením se ovšem nechápe fyziologická činnost mozku, na tu není třeba mezinárodních úmluv. Svobodným myšlením se chápe činnost kognitivní a kreativní, tedy vnímání světa kolem nás, zpracování vjemů a vyhodnocování a na základě toho všeho pak vytváření postojů k vnější realitě.

Do tohoto procesu samozřejmě vstupují rozmanité vlivy, neboť myšlení, a to ani to, kterému říkáme svobodné, není izolovaný a autonomní proces. Z vnitřních vlivů je důležitá dědičnost, tedy způsobnost jedince vnímat a vyhodnocovat fakta v určité kvalitě, protože lidé mají různé IQ, vlastnosti a schopnosti. Stejný vjem vnímají různě a samozřejmě z něj odvozují jiné individuální poznání. Jinými slovy, člověk, jehož IQ je na hranici debility (chápejte prosím jako termín užívaný psychiatry), musí dojít logicky k jiným závěrům než člověk nadprůměrně inteligentní. To ovšem neznamená, že by člověk s nízkým IQ neměl právo na svůj názor! Z vnějších vlivů je pak samozřejmě klíčové prostředí, v němž jedinec vyrůstá a žije, protože jsme bytosti sociálně determinované. Vnější vlivy samozřejmě neutváří myšlení kvalitativně, člověk narozený v chudých poměrech může mít mnohem bystřejší úsudek než ten, který se narodil, jak se říká, „v hedvábí a purpuru“. Sociální prostředí však utváří směřování myšlení a hodnotový systém úsudku. Dítě vychované jako muslim bude těžko obhajovat křesťanské hodnoty. Dítě z bohaté rodiny asi nebude v politice hlasovat pro znárodnění a združstevňování.

To sice platí obecně, jenže vztah našeho myšlení nemusí být ve všech případech přímo úměrný tomu, kým jsme a v jakém prostředí žijeme. Proto se někdy děti z bohatých rodin, které jsou vnitřně nespokojené s tím, co je obklopuje (ať už je to citová vyprahlost nebo pocit osamění), stávají levicovými anarchisty. Existují vzdělaní muslimové, kteří kritizují rigidnost islámu, a to do té míry, že na ně souvěrci uvalí fatvu, jíž je odsoudí třeba i k smrti pro bezbožnost. Ale právě činy rebelů jsou oním zásadním rozdílem mezi „myšlením“ a „svobodným myšlením“.

„Svobodné myšlení“ není totiž determinováno společenským řádem, sociálním statusem a ani majetkem. Jinými slovy, i otrok může mít podle některých filozofů v myšlení svobodu, i když je jinak otrokem. Jedna věc je tedy svobodně myslet, ale druhá, jak můžeme své svobodné myšlení promítnout do svých činů a co bude následovat. Ve svobodné společnosti samozřejmě nebude následovat nic, v té nesvobodné se na svobodomyslného jedince vrhne inkvizice, tajná policie či elfové.

Aby však chápání svobody v myšlení nebylo tak jednoduché, jak by se mohlo zdát, je třeba upozornit, že má své logické omezení. Obecně samozřejmě platí, že čím větší podíl má svobodné myšlení na našem jednání, tím jsou lidé teoreticky svobodnější. Pokud však něčí svobodné myšlení vede k činům, které omezují svobodu jiného jedince nebo mu výslovně škodí, pak nejde o svobodu, ale o anarchii nebo násilí. Pokud se svobodně domnívám, že jsou sádroví trpaslíci zlem, které ničí vkus lidí, a ve jménu téhle představy začnu ničit sádrové trpaslíky na zahradách svých sousedů, je to zvůle a nikoli svoboda.

Filozofové i sociologové totiž ve všech svých analýzách upozorňují, že pojem „svoboda“ neplatí a ani nemůže platit absolutně, protože nežijeme sami na pustém ostrově, ale mezi jinými jedinci. Každý má svou „soukromou“ svobodu a musíme hledat rovnováhu, aby tyhle svobody mohly vedle sebe koexistovat. Proto vznikly rozmanité morální zásady, společenské normy a také zákony. Všechny tyhle normativy jsou projevem vůle společnosti, která určuje pravidla pro jednání jedinců, kteří danou společnost tvoří. Záleží pak na režimu, zda ta pravidla skýtají více či méně prostoru pro svobodný projev.

Nicméně existence normativů neznamená neexistenci svobody. Pokud soud omezí svobodu zločince, který je na základě zákona poslán do vězení za nějaký zločin, pak to jistě není omezení principu svobody, byť svůj zločin spáchal na základě svého přesvědčení o správnosti nebo alespoň účelnosti jednání. To jen aby bylo zřejmé, že tohle téma není filozoficky jednoduché a nedá se paušalizovat. Je to případ od případu. Není to jako vážit mouku na kuchyňských váhách, které nám ukážou přesnou hodnotu, a my si pohledem do kuchařky ověříme, zda je navážené množství správné, nebo špatné. Tohle by si měli uvědomit všichni autoři „chytrých“ komentářů na názory jiných, zvláště těch příspěvků, které mají nejvýše deset slov a z toho je polovina urážek.

O svobodě toho bylo napsáno skoro tolik jako o lásce. Nedá mi, abych tu neocitoval verše Jána Kollára z díla Slávy dcera (první vydání z roku 1824): „Sám svobody kdo hoden, svobodu zná vážiti každou, ten kdo do pout jímá otroky, sám jest otrok.“

Literatura je samozřejmě odrazem emocí, ale svět se řídí mnohem pragmatičtěji. Teorie poznání řeší kromě jiného otázku, jak naší myslí vnímáme realitu. Co jsme schopni pochopit a jak jsme to schopni pochopit. A zda má tedy svobodné myšlení cenu, co když je to, co poznáváme, jen fikce a klam? V tom případě by byla svoboda myšlení spíše na škodu než k užitku a lepší by bylo řídit se poučkami než vlastním šalebným rozumem. O téhle věci spekulují filozofové od starověku. Výchozí otázka totiž zní, zda je naše myšlení něčím přirozeně nebo uměle determinováno, vyjadřuje obecná dogmata, nebo se vytváří u každého jedince ad hoc a má zcela svobodnou, nezávislou a jedinečnou podobu.

Učení o „svobodě myšlení“ osciluje mezi dvěma zcela protichůdnými póly. Na jedné straně existuje teorie, že základní postoje, a tedy i naše chování a morálka, jsou předem dané, univerzální, determinované Bohem nebo rozumem. Proti ní stojí názor, že se člověk rodí jako „tabula rasa“ a své postoje, morálku a hodnoty získává výlučně výchovou a vzděláním, tedy vnějšími vlivy, podmíněnými časově a společensky.

Podle první koncepce se tedy křesťané či muslimové rodí s předem danou vírou, která řídí od narození jejich kroky, zatímco podle druhé se teprve výchovou stává z člověka křesťan, muslim nebo ateista, aniž by bylo předem dáno, jakou cestou bude kráčet. Teoriím poznání a podstatou lidského myšlení se podrobněji věnuji v části, která shrnuje dějiny filozofie celého problému.

Ale ať již platí ta nebo ona teorie, je zřejmé, že absolutní svoboda myšlení neexistuje, vždycky je nějak limitována. Jinak bychom se totiž všichni rodili podle jedné šablony a byli stejné víry. Na světě by byli jen křesťané, muslimové nebo ateisti, jenže právě svoboda myšlení nám umožňuje vybrat si v životě víru a postoje, které považujeme za správné.

Zdálo by se tedy, že myšlení je něco, do čeho nám nikdo zasahovat nemá a ani nemůže. Domníváme se, že jednáme podle své hlavy. Myšlení je náš výsostný majetek, protože to jsme MY. V tomto ohledu nám nikdo nařizovat nebude. Svatá prostoto!

Vždycky existovaly způsoby, jak myšlení lidí ovlivňovat, ať již prostřednictvím náboženství, pověrami a zvyky, školní výchovou, novinami, sociálními sítěmi, uměním nebo příkazy a represí. Tyhle cesty se samozřejmě s rozvojem komunikační techniky dramaticky prohloubily. Tenhle „vpád“ masivně zesílil už před několika desítkami let, kdy se do našeho myšlení vlámali politici, média, aktivisti, firmy a jejich reklamní agentury a pokračují v tom dál a neustále sofistikovanějšími metodami. Naše myšlení je stále globalizovanější a globalizovanější a náš vlastní úsudek nepozorovaně mizí. Nahrazují ho vnucené postuláty, aniž bychom si to uvědomovali. Jsme to vůbec ještě MY?

Proč si s tím dávají vládcové tolik práce? Copak jim nestačí, že mají policii, soudy a vězení? Skutečná svoboda myšlení se totiž nedá represemi zničit. I otrok může myslet svobodně. Myšlení je totiž nebezpečné pro každý režim. Ale právě proto bychom si ho neměli nechat vzít.

STAROVĚK 

Duchovní klima starověkého světa se příliš netrápilo problémem osobní svobody člověka a významem jeho individuality, a to z prostého důvodu, že v mocenském systému dané doby to nebyla podstatná veličina. Dokonce ani řečtí filozofové o individuální svobodě nehloubali a nezabývali se jí, i když to byli učenci výjimeční a mimořádně kreativní. Individuální svoboda neměla v myšlenkových koncepcích praktický smysl, protože vše, co se dělalo a co zajišťovalo lidem obživu, bezpečí a řád, se provádělo kolektivně a koordinovaně, počínaje stavbou pyramid a zavlažovacích kanálů kolem Nilu či Eufratu a Tigridu až po výstavbu Akropole, mohutných mykénských, athénských a římských hradeb, akvaduktů a sítě silnic, které spojovaly tehdejší svět od Persie po Anglii. Nezanedbatelnou kolektivní povinností byla samozřejmě také obrana vlastní země. „Společný duch“ byl mnohem více než individualita.

V systému myšlení starověkých civilizací, zvláště orientálních, byla vždycky zakódována identifikace s vládcem nebo Bohem, který jednotu společnosti reprezentoval. Ve starověkém Egyptě to byl faraon, který byl ztělesněním boha Amona, v Mezopotámii byli nejstarší králové spojováni s bohem města, v němž vládli, nebo alespoň vykonávali funkci jeho nejvyššího velekněze. Stejné to bylo v židovské společnosti, kde přísný Jahve či Hospodin osobně hovořil jen s těmi, kteří měli jeho jménem vládnout, ať to byl Mojžíš, David či Šalamoun.

Vývoj na jihu Evropy byl však odlišný. Můžeme jen spekulovat, proč tomu tak bylo, protože od nejstarších časů existovaly mezi státy východního Středomoří, Egyptem a Mezopotámií politické i hospodářské kontakty. Jedním z důvodů odlišnosti mohou být přesuny obyvatel v době neolitu (cca 8,5 tis. př. n. l.), neboť území starověkého Řecka včetně ostrovů osídlila celkem homogenní populace z dnešní Sýrie a Turecka (tzv. neolitici). V určitých detailech jsou geneticky odlišní od populace Mezopotámie a Egypta, a proto se dá tenhle pohyb vysledovat. Tihle lidé měli nejspíše své kulturní a náboženské odlišnosti a ty stály u zrodu fascinujícího antického světa.

Starověké Řecko dospělo už v archaické době k politickým modelům, založeným v různé míře na přímé účasti občanů na vládě. Svobodní obyvatelé obce mohli o klíčových krocích státu rozhodovat a samozřejmě mohli zastávat rozmanité vládní a úřední posty. Místní vláda, ať už se jejím představitelům říkalo králové, stratégové, městská rada či jinak, měla výkonnou pravomoc, ale nikoli neomezenou, jak tomu bylo třeba v Egyptě. Sjednocující autoritou byl pojem „prospěch obce“. To, čemu se svobodní příslušníci obcí podřizovali, byly „ctnosti“. To vše samozřejmě vytvářelo jiný model myšlení a veřejného chování než na východě. V Athénách byli svobodní obyvatelé vedeni k občanským ctnostem dokonce i v dospělém věku (např. povinnou návštěvou divadel, kde se hrály hry oslavující bohy, čest, úctu k rodičům a vlastenecké hodnoty). Odlišovat se od občanských hodnot bylo podezřelé a pro člověka nebezpečné.

Na podobném modelu, kdy jedinec neznamenal nic, vším byly jen zájmy celku, vyrostl i starověký Řím. Teprve v časech císařství a krize státu ve 2. a 3. století n. l. se začaly objevovat filozofické směry, které uvažovaly o individuálním prospěchu. Nešlo však o vzpouru ducha, spíše o jakousi rezignaci a apatii. Módním se stal skepticismus, stoicismus, epikurejství a obecně hédonismus, životní styl, který hlásal užít si pozemských slastí co nejvíce, dokud to ještě jde. Tyto trendy zasáhly však jen část elit a jsou klasickým chováním lidí každé éry úpadku.

Ve starověku samozřejmě lidé nežili ve svých obcích jako dobře organizovaní mravenci, kteří nemají vlastní individualitu, jen tu „obecní“. Byl totiž rozdíl v postojích spojených se zájmy panovníka, země nebo obce a mezi individuálními motivy chování. V soukromém životě lidé přemýšleli o hmotném prospěchu, o tom, jak naplnit své potřeby a touhy, intrikovali, aby zbohatli nebo získali prestižní postavení, úřad či přízeň vládce, pomlouvali se, milovali a nenáviděli. Ale tohle soukromé uvažování nespadá do kategorie svobodného myšlení, o němž hovoříme. V každé době se samozřejmě najdou výjimky, protože se rodí lidé, kteří prostě nezapadají do běžného ideologického rámce. Příkladem jsou osudy některých antických učenců, jejichž filozofické systémy překročily soukromou hranici poznání a dostaly se do konfliktu s politickými zájmy vládnoucích vrstev.

Klasickým příkladem je třeba filozof Aristoteles (384–322 př. n. l.), který byl obviněn kvůli svému učení z rouhání a byl nucen odejít z Athén do vyhnanství. Jeho odchod byl však ve skutečnosti vynucen politickými okolnostmi, byl vyhnán po smrti Alexandra Makedonského jako jeho učitel a stoupenec. Jeho učení nebylo ve své podstatě nijak kontroverzní, nešlo tedy o to, co říká, ale že to říká on, živoucí připomínka Alexandra, který „pošlapal“ svobodu Athén. Ještě hůře dopadl jeho předchůdce Sokrates (kolem 470– 399 př. n. l.), který byl po porážce Athén v Peloponéské válce obviněn, že jeho žáci stáli v čele dvou městských reformních vlád, které válku vyvolaly a prohrály ji. Athény mu kladly za vinu, že prohrály právě kvůli škodlivé filozofii. Lidový soud ho vyšetřoval pro bezbožnost (to byl po staletí bič na nepohodlné myslitele, dnes ho nahradila nekorektnost). Byl odsouzen k smrti a vypil číši bolehlavu.

O tomto procesu napsal Platon slavné pojednání Obrana Sokratova, v němž Sokratovu filozofii hájil. V jeho polemice se nikde neobjevují úvahy o svobodě myšlení (byť by tam rozhodně patřily). Jenže pro čtenáře by to byl zcela nesrozumitelný a irelevantní argument. I Sokrates se hájí jen obecným zájmem a ctí. V závěru obrany říká žákům, že muž, který je dobrý a celý život se věnoval filozofii, se nemusí bát smrti, protože duše je nesmrtelná a filozofie očišťuje duši od zla. Neobhajuje svobodné právo na to, co říkal, ale obhajuje podstatu svého chování, které bylo podle jeho přesvědčení určeno pro dobro Athén, tedy pro dobro celé obce.

S pojmem svobodného myšlení, nebo přesněji řečeno s jeho protikladem, tedy s „řízeným“ myšlením, se poprvé setkáváme ve starověkém Římě. Římané převzali téměř vše z řeckého vědění, kultury a umění, a to rozvinuli po svém. Platí to i o filozofii a rétorice. O Římanech se oprávněně říká, že byli praktičtí a podle toho pracovali i s řeckým dědictvím. Někdy mi připomínají Američany, kteří v pragmatickém duchu přetavili k potřebě USA tradiční evropskou učenost. Nicméně je třeba připomenout, že i Řím byl ve svých počátcích obcí řízenou podobně jako starořecké městské státy. Pojem republika pochází právě z latiny (res publica – věc veřejná) a užíval se od roku 509 př. n. l., kdy byl svržen král, až do roku 27 n. l., kdy bylo zavedeno císařství.

Římané byli imperiální velmocí a vše muselo sloužit jejich politice, včetně filozofie. To ale není nic nového pod sluncem. Je to stejné jako dnes, kdy mnohé vědecké výzkumy slouží velmocím, jako je USA, Rusko a Čína, k vojenskému či jinému mocenskému využití, místo aby ulehčily život obyčejným lidem. Teprve s úpadkem republiky se ve starověkém Římě měnil vztah politických elit k prostému lidu. Římané byli nejspíše první, kdo propracoval metody ovlivňování myšlení občanů. Na rozdíl od Athén se však nejednalo o apel na ctnosti a poslušnost vůči bohům, ale o cílenou manipulaci.

Nejprimitivnější a po tisíciletí nejúčinnější metodou je kupování si přízně lidu v politických systémech, kde nelze příliš často používat represe. Slavné římské „panem et circenses“ znamená doslova „chléb a hry v cirku“. Tenhle korupční rituál však nebyl odvěkým způsobem, jak dosáhnout vlády v Římě. Podle Iuvenialiových satir z přelomu 1. a 2. století n. l. byl zaveden až za časů císařství, kdy občané ztratili politická práva a jejich přízeň si museli císaři kupovat tím, že rozdělovali obilí a konali v cirku hry k jejich pobavení a vzrušení.

Gladiátorské hry převzali Římané od Etrusků a původně nesloužily k zábavě, ale byla to součást pohřebních slavností, při nichž míru bolesti nad skonem blízkého vyjadřovala krev prolitá gladiátory. Byla to tedy jistá forma lidských obětí. Teprve v 1. stol. př. n. l. s úpadkem republiky ztratily gladiátorské hry původní náboženský smysl a staly se nástrojem zábavy a také politiky. Zrušeny byly ve východní části Římské říše v roce 325 a na začátku 5. století je v souvislosti s křesťanstvím zakázal císař Honorius na celém římském území. Podplácením lze sice získat hlasy lidu, jenže co když konkurent zaplatí víc? Tenhle palčivý problém vyvstal na konci republiky, kdy o moc usilovaly vlivné patricijské rody a přetahovaly se o hlasy římského lidu, aby díky volbám získaly lukrativní politické posty. Pořádat hry, jimiž by se zájemci o vysoké římské úřady vlichotili do přízně voličů, bylo nesmírně nákladné, a tak se stále více a více rozvíjela metoda přímého přesvědčování. Starořímská rétorika nebyla předmětem kultivace života jako ve starověkém Řecku, ale v první řadě nástroj moci.

Měla dvě roviny. Tou první bylo hovořit k lidu, tou druhou, prioritní, v senátu. Platila zásada, že politice se nemůže věnovat muž, který rétorické umění neovládá.

Kromě politiky však nebyla římská společnost vystavována ideologickému tlaku a prostým lidem byla ponechána svoboda v myšlení. V principu si tak mohli říkat, co chtěli, v tavernách klidně nadávali na senát, vymýšleli si nejrůznější hlouposti a všem bylo jedno, co je a není korektní. Ani posmívání bohům nebylo tabu. Pokud se říká, že jedním z projevů náboženské netolerance Římanů bylo pronásledování křesťanů (stejně jako jiných minorit z řad cizinců), ve skutečnosti se zřejmě jednalo spíše o sociální konflikty nebo bezpečnostní opatření, z nichž legendy udělaly příběhy náboženského mučednictví.

STŘEDOVĚK 

O svobodě myšlení paradoxně hovořili ještě před rozpadem Římské říše jako jedni z prvních raně křesťanští myslitelé. Alexandrijský teolog Órigenés (kol. 185–253) ve třetím díle své knihy O základech vykládal svobodu jako svobodnou vůli a osobní odpovědnost za to, aby člověk kráčel správnou cestou. V tom křesťanům pomáhají andělé.

Jeho pojetí svobodné vůle je logickým konceptem raného křesťanství v době, kdy ho vyznávaly především nejchudší lidové vrstvy, otroci a služebníci. V době pozdního císařství byli křesťané pro svou víru pronásledováni, mučeni a popravováni. Filozofie svobody se pak promítá v legendách o skutcích raně křesťanských mučedníků a mučednic, kteří svou svobodu pojímali jako věrnost Ježíši Kristovi. Tohle raně křesťanské pojetí svobodného myšlení se však záhy stalo pro církev nepřijatelné a Órigenovy spisy byly v roce 553 na druhém konstantinopolském koncilu zakázány a zničeny.

Jiným příliš svobodomyslným pojetím bylo učení anglického mnicha Pelagia (360–418), který působil přímo v samotném Římě. Jeho koncepce svobody vychází z přesvědčení, že Bůh stvořil člověka jako bytost, která se může sama rozhodovat. Jde o Boží dar, bez něhož by nemohl člověk existovat. I on byl prohlášen za kacíře a kvůli kritice ze strany svatého Augustina bylo jeho dílo zavrženo.

Po oficiální legalizaci křesťanství Milánským ediktem v roce 313 rostlo sebevědomí křesťanů. To už nebyla církev chudobných a pronásledovaných služebníků. Koncily z té doby už nepřipouštěly, aby se křesťan rozhodoval, zda přijme víru v Ježíše Krista dobrovolně. Byla to jeho povinnost. Na církevních sněmech byli vylučováni z církve jako odpadlíci všichni teologové, kteří přicházeli s odlišnými představami, než měla většina církevního kléru a učenců.

Ikonou rané teologie se stal svatý Augustin (354–430), který vše prohlásil za dílo Boží a striktně odmítl Bohem nekontrolovanou svobodu člověka. Otázka svobody nemá podle něj filozoficky žádný smysl, protože člověk je dílem Božím, je jím prostoupen a jeho vůlí se řídí, aniž by měl právo se od ní odchýlit. „Velký učitel církve“ svatý Augustin tak nastavil v křesťanství laťku, která s drobnými proměnami platila téměř dva tisíce let. Je jen Bůh a to, co máme, je jeho dar a nemá cenu o těch věcech pochybovat, nebo dokonce se snažit je změnit. Bůh nám dal právě tolik svobody, kolik potřebujeme. Chtít více je kacířství a zločin.

Teorie je jedna věc, ale praxe je obvykle jiná. Moc církve sice rostla, ale zpočátku pouze na poli duchovním. Až do 11. století byla v područí světské moci. Ani kostely jí nepatřily, většinu vlastnili ti, kteří je zakládali. Příjmy z duchovní služby dostávali oni a za to živili kněze jako svého (moderním jazykem řečeno) zaměstnance. Desátky měly teoreticky patřit církvi, ale i ty si většinou nechávali majitelé kostelů. V 11. století byla však ideologická síla církve již velice silná. Po staletích upevňování víry zvláště v západoevropských zemích byli všichni obyvatelé věřící křesťané a v hlavách měli zakódováno přesvědčení, že bez Boha by zemřeli v bídě, nemocech a byli by zatraceni. Tohle byl mimořádně silný ideologický kapitál, který se církvi podařilo v následujících dvou stoletích zúročit.

Boj o dominantní postavení v křesťanském světě zahájil v roce 1077 papež Řehoř VII., který vyhlásil nadřazenost církve světské moci. Dobovým jazykem šlo o „boj o investituru“, tedy o to, kdo má instalovat vysoké představitele kléru. Nešlo o formalitu, podstatou totiž byla praktická záležitost, kdo vlastní majetek, který se prelátům propůjčuje k jejich obživě a výkonu duchovní služby. Šlo i o desátky, které si začal nárokovat papež. První kolo boje mezi papežem a císařem dopadlo nerozhodně. O právo udělovat investituru se podělili – papež biskupy jmenoval (dával jim symbolicky prsten) a císař uděloval léno (potvrzoval vlastnictví majetku, který k diecézi patřil).

Tenhle boj se pak přenesl prakticky do všech zemí křesťanského světa (u nás ho zahájil biskup Ondřej na počátku 13. století za vlády Přemysla I. Otakara). Výsledkem bylo, že ve 12. a 13. století převzala církev kostely do svého vlastnictví, patřily jí veškeré příjmy z duchovní služby a také obrovský pozemkový majetek, který získávala dary a odkazy. Aby byl církevní majetek na světské moci opravdu nezávislý, byla prosazena koncepce, že ve skutečnosti nepatří žádnému člověku, ale Ježíši Kristovi a církev ho jen spravuje. Kdo by si dovolil sáhnout na Boží majetek?

S tím vším došlo k posunu ve vztahu církve k věřícím. Byla tak mocná, že už nepotřebovala jejich pomoc, ale vyžadovala bezpodmínečnou poslušnost. To je obecný model všech hnutí postavených na moci ideologie, náboženstvím počínaje a politikou konče. V první etapě, kdy se hnutí rodí, potřebuje podporu lidí, ukazuje mu svou laskavou tvář a je k jeho potřebám vstřícné. Jakmile však moc získá, tvář se mění. Navenek je stále laskavé, ale je to pouhé pokrytectví, protože začne posilovat svou moc, chrání svůj majetek a žárlivě střeží vše, co by ho mohlo ohrozit. Čím je hnutí mocnější, tím více má strach, protože být na vrcholu znamená ocitnout se vlastně nad propastí. Je třeba kontrolovat své stoupence, aby neviděli chyby těch, kteří stojí v čele hnutí, a pokud je vidí, aby je nekritizovali, anebo dokonce aby své vůdce nezradili. A tvrdě je třeba potírat odpůrce. Protože farní klér nebyl ve 13. století v tomto ohledu příliš spolehlivý, bylo třeba založit nové struktury, které by správné křesťanské myšlení kontrolovaly a trestaly protivníky. Jako ideální se v tomto směru ukázala společenství řeholníků, protože kláštery byly na světské moci podstatně méně závislé než klér. Jejich izolace bránila tomu, aby se řeholníci příliš sžili s prostým lidem a byli k němu shovívaví (jako to bylo u farářů a děkanů). Bonusem navíc bylo, že řeholníci žili v klášterech (dnes bychom řekli v jakési bublině), společně se vzdělávali, diskutovali o víře a snáze přijímali dogmata sloužící k ochraně víry.

Řád benediktinů působil v křesťanském světě od 6. století a měl už svůj zažitý styl řeholního života v zasvěcení. Benediktini byli vzdělaní, ochraňovali zlomky antické učenosti, studovali teologii, ale jejich učenost byla salonní, protože se důsledně izolovali od prostých věřících. Proto zakládali své kláštery v pustých oblastech, aby se mohli v ústraní věnovat své práci a modlitbám.

Pro církevní záměr ovlivňovat věřící bylo třeba nových řeholních řádů, které dostaly do vínku jiné poslání, než byl izolovaný život v zasvěcení. Jako nejperspektivnější se ukázal Řád bratří kazatelů, jehož zakladatelem byl kastilský kanovník El Burgo de Osma Domingo de Guzmán (zkráceně Dominik a podle něj dominikáni). V roce 1215 vznikl v Toulousse první dům jeho řeholního společenství. První klášter v českých zemích byl založen už v letech 1224 až 1225 v Praze na Poříčí (u sv. Klimenta), odkud byl kolem roku 1240 přenesen na Staré Město pražské k Juditinu mostu. Dominikánské kláštery vznikaly masově v celých Čechách a na Moravě a ve 13. století jich bylo založeno více než dvacet.

Řád přijal řeholi sv. Augustina a jako hlavní poslání si zvolil boj s heretickými názory prostřednictvím důkladně teologicky vzdělaných kazatelů. K tomuto cíli dospěl na základě svého působení ve válce s jihofrancouzskými kacíři (albigenskými). V roce 1233 byli dominikáni pověřeni výkonem inkvizice, navzdory tomu, že sám zakladatel řádu sv. Dominik nikdy proti kacířům neužíval násilí. Jeho vírou bylo, že váhající a kacíře je třeba přesvědčit, aby učení Ježíše Krista přijali dobrovolně.

Nicméně členové řádu byli většinou jiného názoru a krvavé tresty albigenských kacířů jsou toho důkazem. Kvůli tomu se začalo jméno řádu spojovat s latinským „domini canes“, tedy „boží psi“. Na obrazech někdy bývali dominikáni zobrazováni jako psi štvoucí kořist, tedy kacíře. Dominikánští inkvizitoři Heinrich Insistoris a Jakob Sprenger sepsali smutně proslulé Kladivo na čarodějnice (Malleus maleficarum). Příručka vyšla tiskem v roce 1486 a dávala fanatikům návod, jak odhalovat a upalovat čarodějnice. Církví sice nebyla nikdy oficiálně přijata, nicméně až do 18. století vyšla tiskem mnohokrát a inkvizitoři se jí reálně řídili.

Důvod, proč papež Řehoř IX. svěřil ve 13. století výkon inkvizice do rukou právě dominikánů, vycházel nejspíše z faktu, že byli na svou dobu mimořádně vzdělaní, zvláště v teologii, filozofii a dějinách. Dalším úkolem řádu bylo setkávat se s věřícími a vysvětlovat jim, že jen cesta s Ježíšem Kristem je ta pravá. Proto stáli u zrodu středověkého kazatelství.

Oba tyhle cíle ovšem předpokládaly kvalitní vzdělání dalších a dalších kazatelů, a to nebylo možné bez nového typu škol. Právě dominikáni se zasloužili o vznik generálních studií (středověkých univerzit) např. v Paříži, Bologni a později i v Praze. Pokud ale kázání nepadla na úrodnou půdu, nastoupila inkvizice. Právě činnost dominikánů je ukázkou toho, jak může každý režim zneužít vzdělaných lidí pro své pochybné ideologické cíle, pokud vzdělanost nedoprovází lidskost a morálka.

Už ve středověku vládnoucí elity věděly, že je třeba ideologicky ovládnout v první řadě města, zvláště ta velká. Na rozdíl od starších řádů zakládali proto dominikáni své kláštery výhradně tam. Obvykle stávaly u hradeb a jejich rozsáhlé a na svou dobu impozantní budovy tvořily součást městského opevnění. Šlo o symbolické vyjádření toho, že víra křesťany chrání.

Dominikáni a inkvizitoři se v první řadě zaměřovali na městské obyvatelstvo, které bylo pro vládnoucí elity důležitější než venkované. Ve městě se vydělávaly peníze a zde se tvořilo bohatství země (dnes bychom řekli HDP). Proto byli měšťané na rozdíl od sedláků sebevědomí, neboť hradby jim dávaly pocit moci a bezpečí. Církev potřebovala, aby měšťané mysleli „správně“ a nenapadaly je myšlenky nebezpečné církvi a panovníkovi. Bylo to logické, protože většina středověkých povstání (pokud nešlo o vzpouru šlechtického rodu) začínala ve městech.

Ve 13. a 14. století se stalo základním nástrojem náboženského působení na prostý lid kázání. Tomu se začala uzpůsobovat i dispozice gotického chrámu. Na dobře viditelná místa se stavěly kazatelny, které někdy jako by zatlačovaly do pozadí samotný oltář, neboť věřící během kázání obstoupili kazatelnu bez ohledu na umístění svatostánku (kdysi věc nemyslitelná). Kazatelské činnosti se začali věnovat prakticky všichni příslušníci církve. Vedle dominikánského vznikaly další žebravé řády v čele s minority, pro něž byla kázání hlavním předmětem činnosti. Právě tak se jim začali věnovat i faráři a „na vedlejší úvazek“ při městských kostelech také univerzitní mistři a bakaláři.

Takovou možnost však neměli všichni teologové. Pro ty ostatní se proto začaly v německých zemích stavět velké halové budovy, které sloužily jako kazatelské kaple. Nekonaly se tu bohoslužby, lidé se scházeli jen proto, aby si vyslechli kázání. Samozřejmě se předpokládalo, že bude zajímavé, protože účast byla takříkajíc dobrovolná. Kazatelé museli dobře ovládat své „řemeslo“, aby přilákali posluchače. Právě z těchto kazatelen se poprvé začaly ozývat kritické hlasy, které pranýřovaly církevní nešvary, protože to lidé rádi poslouchali.

U nás byla zřízena taková kaple jen jedna, zato ale vstoupila do dějin. Na Starém Městě pražském (což bylo logické, protože tu sídlila univerzita), ji v roce 1391 založili zámožní měšťané Hanuš z Mühlheimu a kupec Kříž. Dostala jméno Betlém, později Betlémská kaple. Pojala tři tisíce posluchačů a byla ve své době největším zastřešeným kazatelským prostorem na sever od Alp. Netřeba dodávat, že jedním z kazatelů tu byl Jan Hus a po něm v době husitství řada významných církevních reformátorů. Hned jak bylo kališnictví poraženo a nastoupila protireformace, katolíci Betlémskou kapli zbořili (ta dnešní je kopií).

Paradoxně se nakonec to, co mělo věřícím vnucovat pouze církví certifikované myšlenky, stalo bičem na církev samotnou. Na kazatelství vyrostl evropský protestantismus a i proto mají protestantští duchovní titul kazatelů. Jedním z hlavních požadavků husitů bylo svobodné hlásání slova Božího, které kromě jiného obsahovalo požadavek, aby mohl každý laik vyslovit svobodně svůj náboženský názor a samozřejmě i kritiku rozmařilého papežství. Jak vidno, někdy se prostě ideologům jejich záměry vymknou z rukou. Myšlení prostých věřících bylo nutno usměrňovat, ale současně bylo třeba jejich názory kontrolovat. K tomu ve středověku sloužila zpověď. Raně křesťanská církev znala pouze veřejné vyznání hříchů (před celou křesťanskou obcí). Od 6. století prosazovali irští mniši soukromou zpověď, ale ještě v 10. a 11. století byla v západní Evropě prakticky neznámou věcí. V Čechách a na Moravě se ve městech zavádí až ve 13. století právě zásluhou žebravých řádů. Povinnost přistoupit ke zpovědi alespoň jednou ročně stanovil v roce 1215 IV. lateránský koncil, ale z dikce pozdějších vizitací je zřejmé, že ještě na přelomu 14. a 15. století se zpovídala jen malá část věřících.

Ve středověku se zpověď konala v chrámu ve volně přístupném prostoru. Prelát si přinesl stoličku nebo židli, posadil se stranou od lidí a tam konal zpovědi (za tento úkon se platilo). Teprve v 16. století se objevují uzavřené kabiny – zpovědnice. Ideologickému působení na věřící bylo zcela podřízeno také středověké stavební, výtvarné i slovesné umění. Kostel sám byl stavbou, v níž byly zašifrovány nejrůznější symboly, protože středověká víra byla světem mystiky. Svůj význam mělo vše, od umístění oken a osvětlení chrámové lodi až po výzdobu.

Od časů prvních křesťanů se společnost hierarchizovala, už dávno to nebyla obec rovných, a tento fakt musel vyjadřovat i chrám. Bylo třeba oddělit kněze od laiků (kolem oltáře se proto vytváří prostor presbyteria, kam laik nesměl vstoupit). Bylo však společensky nutné rozdělit také velmože a prostý lid. Proto se v románských kostelech začaly stavět tribuny (empory), odkud mohl bohoslužbu z výšky nad hlavami ostatních věřících sledovat velmož s rodinou. Tribuna měla vlastní vchod a tím se ještě posilovala symbolická nadřazenost urozených. Nám tohle elitářské dělení může připadat arogantní a hloupé, ale ve středověku mělo v myšlení lidí reálný dopad. Je to stejné jako třeba tradiční kluby pro špičky anglické společnosti ve viktoriánské době, tribuny pro vyvolené při socialistických prvomájových průvodech nebo poslanecká restaurace v budově Parlamentu za ceny více než lidové.

Nástěnné malby se v chrámech původně soustřeďovaly do apsidy či presbyteria, kde se nacházel oltář a kam směřovaly pohledy věřících. Jejich smysl však nebyl jen dekorační. Drtivá většina středověkých věřících neuměla číst ani psát, navíc domácí jazyk nahradila při mši během 11. a 12. století latina, pro prostého člověka nesrozumitelná. Kreslené výjevy měly proto důležitý ideologický smysl, protože na věřící působily často intenzivněji než mluvené slovo.

Již ve 13. století se objevily cykly, které na obrazech, seřazených do pásů v několika řadách nad sebou, představovaly formou jakéhosi středověkého komiksu děj legendy ze života některého světce nebo výjevy z evangelií. Podobný smysl mělo i oblíbené zobrazení Krista Trpitele se všemi pomůckami, které byly při jeho ukřižování použity.

Chrámový zpěv velebil Ježíše Krista a Pannu Marii. Některé písně byly tak oblíbené, že zlidověly a lidé si je zpívali i doma při práci. Žáci církevních škol předváděli nejprve v kostelech a později před nimi divadelní hry, které zobrazovaly narození nebo ukřižování Ježíše Krista.

Svátkům, které měly původně pohanský ráz, vtiskla církev křesťanský smysl. Místo zimního slunovratu se slavily Vánoce, jarní slunovrat se zase stal svátkem svatého Jana Křtitele. Prostě vše, co prostého člověka obklopovalo, mělo formovat jeho myšlení k jedinému cíli, aby stanul v němém úžasu a strachu před Boží velikostí.

Zatímco si ve středověku panovník a šlechta vynucovali poslušnost mečem, církev to prováděla chytřeji – používala slovo. Pokud však potřebovala meč, ochotně to za ni dělali feudálové. Středověká církev byla první, kdo dokázal v Evropě vytvořit komplexní systém ideologického působení na člověka.

REFORMACE 

Do 15. století se musela církev ideologicky vyrovnávat jen s ojedinělými kritickými názory učenců z řad filozofů a teologů, anebo s lidovým kacířstvím (které bylo reakcí na změny liturgických pravidel, opouštějících praxi prvotních křesťanů). V důsledku krize feudálního systému na přelomu 14. a 15. století však začaly reformní hlasy sílit a zasáhly prakticky celou společnost. Prvním velkým hnutím s celoevropským dopadem byl český utrakvismus. Na něj na počátku 16. století navázalo německé luteránství, švýcarský kalvinismus, anglické anglikánství, hnutí českých bratří a další. Katolická církev se ocitla v obtížné situaci, protože po dlouhých staletích ztrácela monopol na víru a právo formulovat ideologické postuláty.

Proto dostal již v 15. století zápas o myšlení lidí novou, modernější podobu. Na metodách ideologického boje se začal významně podílet knihtisk, který zcela změnil způsob šíření informací. Ideologický zápas mezi protestantismem a katolicismem přivedl na svět nové techniky manipulace, které stály u zrodu moderní propagandy. Pravda, některé metody se v malém objevily už dříve, ale nyní se staly integrální součástí ideologického zápasu. Do boje poprvé vstupuje cílený politický a náboženský marketing, manipulace s myšlením lidí a také dezinformace.

Psychologie davu byla vždycky důležitým prostředkem, jak jedince ovlivnit. To byl smysl církevních procesí, korunovačních a jiných slavností, ale třeba i mší. Až do konce 15. století byla většina podobných shromáždění příležitostí, aby se lid pozitivně ztotožnil se svým panovníkem a církví. Jenže s nástupem reformace dostala hromadná protestantská shromáždění nový konfrontační étos. Je logické, že se změnila i ta pořádaná z opačné strany. Reprezentovala bojovný odpor k novotám ve víře a nesmlouvavou obhajobu katolických hodnot. Konfrontační a nepřátelský duch se stal novou tváří náboženských shromáždění, protože dav vždycky raději bořil, než tvořil. První protestní shromáždění u nás se organizovala už na počátku 15. století v Praze. Je příznačné, že demonstrace, které mohou předcházet revoluci, se konají vždycky v největších městech. Pokud se však přenesou i na venkov, pak je revoluce za dveřmi.

Obrovský psychologický vliv měly na prostý lid tábory, které se scházely na „horách“ v letech 1417 a 1418 a vedly k radikalizaci kališnického hnutí. Exaltovaná atmosféra, ohnivé proslovy kazatelů, pocit lidské soudržnosti a současně fanatické očekávání skonání věků a příchodu Spasitele, to vše dramaticky měnilo myšlení lidí a vedlo k povstání proti starým pořádkům. Emoce jsou pro revoluci vždy lepším startérem než rozum.

Pražské bouře na počátku 15. století organizovali čeští studenti a tovaryši pod heslem boje proti odpustkům jako symbolu svatokupectví, hamižnosti papeže a hříšnosti prelátů. Studenti nosili po ulicích velké tabule, na nichž byl satiricky zobrazen papež a jeho přítel ďábel, anebo byl papež vyobrazen jako děvka na trůnu, která prodává odpustky. Urážet toho, proti němuž demonstrujeme, je konstantní znak ideologicky zabarvených demonstrací, protože nejde o racionalitu, ale jak už bylo řečeno, o emoce. Hadrový panák na šibenici je při podobných příležitostech nad všechny programy, náboženské i politické. Takové symboly měly ve středověku hned dvojí smysl. Lidé většinou neuměli číst, takže transparenty s hesly neměly smysl. Ani proslovy nemusely vždycky účinkovat, protože je prostě v hluku davu nebylo slyšet. Musíme si uvědomit, že tehdy neexistovaly zvukové aparatury jako dnes. Pokud řečník mluvil k velkému davu, pak bývalo zvykem, že vybraní lidé jeho slova předávali hlasitě dál těm, kteří stáli příliš daleko. Často se však odpůrci snažili řečníky umlčet, třeba tím, že katolíci při kázání kališníků zvonili na všechny kostelní zvony.

Jak se síly mezi katolíky a protestanty vyrovnávaly, rostl i konfrontační charakter procesí. Od urážek a hrozeb zaťatou pěstí byl už jen krůček k násilí. To se stalo realitou po smrti Jiřího z Poděbrad. Jedním z mnoha byl konflikt 1. června 1480 na svátek Božího těla. V úzké uličce na Starém Městě pražském stanula proti sobě dvě procesí. Na jedné straně utrakvistické, vedené knězem Olbramem, a na druhé katolické, v jehož čele kráčel sám král Vladislav Jagellonský. Z prestižních důvodů nemínil ustoupit nikdo, protože utrakvisté měli v pražských městech značnou převahu. Přesto Jindřich Zajímač z Kunštátu s několika přáteli napadl kněze Olbrama a proklestil katolickému procesí cestu. To ovšem nemínili nechat kališníci bez odvety. O týden později uspořádali veliké manifestační shromáždění, na němž se zpívaly zakázané revoluční husitské písně a recitovaly se verše proti papežovi a proti římskému císaři.

Boj o reformaci dal také vzniknout novému fenoménu, a tím byly manifesty a letáky. Původně se tiskly podobně jako grafika z dřevěných matric nebo se opisovaly. Manifesty používali zpočátku jen kališníci, protože hledali platformu, jak vysvětlit své cíle, především Čtyři artikuly pražské. Obhajovali tak utrakvismus, tedy přijímání podobojí, a dokazovali, že nejsou kacíři. Katolíci nic podobného v první polovině 15. století nedělali, neměli potřebu cokoli obhajovat. Podle svého přesvědčení měli totiž pravdu oni. Papežské dogma se obhajovat nemuselo, odmítat ho bylo zločinem.

Zato husité byli ve své propagační činnosti neúnavní, což souviselo nejen s vojenskými a hospodářskými cíli, ale také s ideologií. Kališnictví bylo prodchnuto mesiášstvím, tedy přesvědčením, že musí napravit celý křesťanský svět. Proslulé jsou husitské manifesty z dvacátých a třicátých let 15. století, které se šířily někdy neuvěřitelnými způsoby. Husité je rozdávali v Basileji při jednání během koncilu, ale také křižákům, kteří obléhali Prahu. Manifesty přibíjeli v zahraničí na brány a radnice velkých měst. Doloženy jsou nejen v Německu, ale i v Benátkách, Barceloně, Paříži či Cambridge. Objevily se na panovnických dvorech, kolovaly mezi mistry a studenty zahraničních univerzit.

Boj pomocí manifestů pokračoval i po lipanské porážce a v následujících desetiletích se stal zcela běžnou součástí náboženské i politické propagandy. Radikální utrakvisté útočili na ty umírněné, přidala se i katolická strana, která ukazovala na hanebnost kacířských kališníků obecně. Místo obhajoby vlastních názorů se stále častěji objevovaly pamflety, které nebyly ničím jiným než hanopisem na protivníka. Jednou z prvních takových akcí byla letáková kampaň v Praze proti Jiřímu z Poděbrad záhy po jeho zvolení českým králem v roce 1453. Staroměstští konšelé ji odsoudili a jeden z jejích organizátorů, bývalý radní Václav Durchšmíd, byl za trest sťat mečem.

Navzdory přísným trestům se manifesty a hanopisy staly neodmyslitelnou součástí dobové agitace. Jejich účinek byl záhy vylepšen dezinformacemi, jako byla „pevná svědectví“ o zradě, hrdelních zločinech, korupci či urážkách víry lidmi, kteří se autorům letáků nelíbili, protože byli jiného vyznání.

V době vrcholného středověku církev žárlivě střežila svou učenost. Knihy z klášterních a biskupských biblioték byly až na výjimky určeny výhradně ke studiu pro příslušníky církve. Bible sama mohla existovat jen v latinském jazyce, překládat ji do národních jazyků bylo zakázáno. Důvod byl jasný – církev chránila svůj monopol na výklad slova Božího. Jen ona směla vědět, co přesně evangelia obsahují. Z nich pak kazatelé sami vybírali to, co se pro lid při kázání hodilo.

Navzdory tomu byly do českého jazyka některé pasáže bible přeloženy už v letech, kdy to bylo striktně zakázáno. Kolem roku 1360 vznikl první český překlad celé bible. Nazývá se Bible leskovecko-drážďanská, shořela však během první světové války při požáru slavné univerzitní knihovny v belgické Lovani. Jenže Češi byli náboženští volnomyšlenkáři a navzdory papežským zákazům za vlády Václava IV. vznikaly další staročeské překlady. Právě ty přispěly k tomu, že se výkladu evangelií chopili laici, kteří pak vytvářeli podhoubí kališnického chápání víry. Tohle je klasický příklad toho, že i sebekorektnější text, jakým je evangelium, může mít v různých situacích a v různých rukách často protikladný efekt. To platí o každé teorii a myšlence.

V průběhu 13. a 14. století začali církevní monopol na literární tvorbu bořit minesengři a trubadúři. Skládali písně pro světské posluchače, nikoli ovšem latinsky, ale akvitánsky, francouzsky nebo německy a později i v dalších národních jazycích. Současně se objevily první rytířské romány a to vše určilo nový směr literární tvorby pro širší publikum.

Ještě na konci 13. století umělo číst a psát jen málo urozených mužů, a tak si nechávali tyhle skladby předčítat. Jako minesengr proslul i český král Václav II., ale ani on neuměl psát a jeho skladby zapisoval vzdělaný příslušník z královské družiny. Ovšem ve 14. století se znalost čtení stala módou nejen na panovnických dvorech, ale i ve městech. A tak se stalo, že se do rukou „nepovolaných“ začala dostávat i díla, která nebyla určena laikům. Konec 14. a celé 15. století se pak staly érou spisů z rukou laiků, které kritizovaly rozmařilost církve a současně formulovaly teologické zásady protestantismu.

Pro církev byl vynález knihtisku skutečnou ranou, přestože si zprvu jeho nebezpečí neuvědomovala. Gutenbergovy počátky byly skromné a první tisky měly pochopitelně náboženský obsah. Jenže záhy bylo zřejmé, že knihtisk vstupuje na pole, kde ho církev nebyla ochotná tolerovat. V českých poměrech se knihtisku záhy chopili utrakvisti. Už v roce 1488 vyšla tiskem Bible pražská, vůbec první bible vytištěná ve slovanském jazyce. Další velké a slavné vydání připravili stoupenci českobratrské církve ve druhé polovině 16. století, známé jako Bible kralická.

Vydávána byla dále nejrůznější teologická pojednání, polemické spisy, výklady svátostí, ale také díla oslavující husitství. Kromě kališnických děl se začaly objevovat i překlady nebo komentáře luteránských knih z německého prostředí. Katolická strana musela přistoupit na stejný způsob propagandy a šlechta začala podporovat vydávání knih napsaných z pozice katolicismu. Džin, jednou vypuštěný z lahve, se do ní už nikdy nevrátí. Z knih se stala zbraň.

Ideologické spory mezi učenci se v katolické církvi často řešily silou. Teologové, kteří se příliš odchýlili od oficiálního názoru církve, mohli být upáleni nebo zatraceni a jejich díla spálena.

V protestantském prostředí, alespoň zpočátku, se podobné násilí nepraktikovalo. Ne že by byli teologové a kazatelé jednotní, naopak, co kališnický duchovní, to jiný názor. O svých pravdách vedli sáhodlouhé diskuse, jeden druhého obvykle nepřesvědčil a mnohdy se kvůli marginální neshodě rozešli ve zlém, ale tím to skončilo.

Stoupenci českobratrské církve několik let jednali s luterány o možném sjednocení, ale dohoda vždycky ztroskotala na věroučném pojetí svátostí, křtu dětí a dalších pro ně zásadních otázkách. Když v roce 1529 jednal švýcarský reformátor Ulrich Zwingli v hesenském Marburgu s Martinem Lutherem, dohodě těchto dvou protestantů zabránilo řešení otázky „Svaté večeře Páně“, tedy pojetí přijímání. Nicméně velice dlouho platil v protestantismu respekt k myšlenkám jiných reformátorů, které sice nemusela druhá strana přijmout, ale rozhodně proto nemínila oponenty upalovat. Násilné praktiky, jak umlčet opozici silou, zavedli protestanti podle katolického vzoru až později (především anglikánská církev).

Katolická církev se postavila ke knihtisku v 16. století pragmaticky. Protože bylo zřejmé, že knihtisk nejde omezit, či dokonce zakázat, začala ho masově využívat k propagaci svého pojetí víry v Ježíše Krista. Vůči protestantským spisům zvolila cestu od středověku obvyklou – s kacíři se nediskutuje, kacíři se trestají. Náboženské názory je třeba kontrolovat a dovolit šíření jen těch správných.

Tak se zrodila cenzura, jejíž podstatou bylo ideologicky pochybné knihy zakázat a případně zničit hned v zárodku. I v minulosti se samozřejmě podezřelé spisy odsuzovaly a zakazovaly, případně pálily, jenže to byly manuskripty, mnohé existovaly jen v jediném opisu a masové rozšíření nehrozilo. Ovšem tisk mohl nadělat nepředstavitelné škody, protože pochybné dílo se mohlo do světa rozběhnout v nákladu mnoha set kusů. Proto byla u nás cenzura ve druhé polovině 16. století povýšena na zákonnou praxi.

Protestantismus byl v té době u nás z hlediska věřících nejrozšířenějším zemským náboženstvím. Podle odhadů se jen necelá čtvrtina obyvatel přidržovala katolické víry. Logické by tedy bylo, aby cenzuru prováděli ti, kteří reprezentují většinový názor. Leč tak to v dějinách obvykle nefunguje. Cenzuru provádí ten, kdo vládne, a to byli habsburští panovníci, kteří stáli na straně katolické víry, tedy menšiny obyvatel. Český protestantský tábor byl navíc rozdělený a rozhádaný. Vedle původního utrakvismu tu byli luteráni a také stoupenci Jednoty bratrské, a ti se navzájem nenáviděli. Tím samozřejmě nesmírně usnadňovali katolíkům postupnou obnovu jejich bývalého vlivu.

To se projevilo hned po nástupu Ferdinanda I. na český trůn v roce 1526. Na oslavu jeho korunovace vydal tiskař Bartoloměj Netolický (sídlil na Malostranském rynku v domě U Splavínů) oslavný tisk, kterým si získal panovníkovu přízeň. Uměl jí využít. I když on sám třikrát změnil svou víru, v roce 1541 byl jmenován dvorským „impresorem“ a po potlačeném odporu českých stavů v roce 1547 byla veškerá tiskařská činnost v království zakázána a jediným privilegovaným tiskařem se stal on.

Čeští tiskaři si však uměli poradit (obcházet nařízení, na to jsme mistři). Pokoutně tiskli dál, ovšem do všech knih dávali datum před rokem 1547, jako by šlo o tisky z doby, kdy vydávat ještě mohli. Na Netolického navíc pražská intelektuální kališnická společnost útočila pro jeho servilnost a mnohé jeho knihy prostě ignorovala. Nakonec byl nucen svůj podnik prodat. Novým majitelem se stal Jiří Melantrich z Aventina (1511–1580).

Výkonem cenzury byl pověřen pražský arcibiskupský úřad. Dle královské proklamace neměla být namířena proti protestantismu, který byl v zemi tolerovaným náboženstvím a měl svá práva, byť nepsaná. Cenzura měla směřovat proti excesům, jako byly urážky Boha a víry, Ježíše Krista, svátostí, papeže, panovníka a podobně. Pak už jen záleželo na šikovnosti cenzorů, jak věc správně postavit, aby bylo možno nepohodlný spis zakázat. Ještě v roce 1599 však arcibiskup Zbyněk Berka z Dubé a Lipé žádal císaře Rudolfa II., aby mu pražští tiskaři své tisky „k přehlédnutí předkládati neopomínali“.

Katolická církev v Čechách sice podporovala vydávání katolických knih, jenže většinu velkých tiskáren vlastnili příznivci utrakvismu. Jiří Melantrich dostal od pražského arcibiskupství například zakázku vydat katolickou postilu, ale práci stále odkládal a provedl ji s velkým zpožděním až po několikeré urgenci, když navíc dostal štědrou finanční subvenci přímo od arcibiskupa. Knihu tedy vydal, ale o její distribuci se dál nestaral, protože do ní neinvestoval své peníze, a tak dlouho ležela skladem (podobně jako je to dnes s účelovými tisky vydávanými s podporou grantů od Evropské unie).