Roman Cílek

Dědičný hřích

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2021

Obálka © Ivana Dudková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-0080-0 (epub)

ISBN 978-80-279-0081-7 (mobi)

Velká válka malých mužů

Tušení ho ani tentokrát nezklamalo. Podvědomě očekával, že se něco stane, a také se skutečně stalo. Ujel od vesnice poblíž Kašperských Hor jen několik kilometrů, možná deset či dvanáct, když se mu těsně za protisměrnou lesní zatáčkou vsunul do cesty obrovitý Nissan Patrol s německou poznávací značkou. Kapitán Jakub Ungr, pracovním zařazením policejní vyjednavač, nyní se nacházející zcela mimo službu, ve své nikoli zánovní fordce prudce sešlápl prostřední pedál. Brzdy, nezvyklé na takové zacházení, vyděšeně zaječely. Zablokovaná kola se smýkla na posmrkaném povrchu vozovky a stočila vůz do smyku. Naštěstí předtím nejel a ani v daném terénu nemohl jet příliš rychle, takže se na úzké silnici udržel.

Zvuk dozněl, kola se zastavila.

Jakub pevně sevřel volant, pohledem přes přední sklo se ujistil, že v nissanu je k vidění silueta jen jednoho jediného muže – a zaváhal nad tím, zda je to pro něho v dané chvíli výhodou, či možná naopak. A pak už mu hlavou letěly, jak se to v takových chvílích obvykle stává, jen samé rozptylující nesmysly, snažil se je však, jak byl k tomu cíleně cvičen, od sebe co nejrychleji odehnat.

Seděl a čekal.

Tak co bude, hergot?

Pár desítek vteřin se nedělo nic, vůbec nic. Divná chvíle. Všude kolem les, dvě nestejně velká auta proti sobě jako David a Goliáš, dva muži uvnitř, mlčení, vteřiny a překotně ubíhající metry životního filmu. Konečně u nissanu klapl dveřní zámek a z vozu se vyhoupl sice robustní, ale v pohybech mrštný chlapík, aspoň sto kilogramů velmi živé váhy. V dlani pravé ruky svíral objemnou pistoli. Pravděpodobně je to samonabíjecí devítka Walther P38, rutinně odhadl Jakub. Parádní kousek, ráže jako hrom a možnost deseti výstřelů. Co udělat? Vyjít vstříc tomu mužskému a té hlavni v jeho ruce jako bezbranně naivní David, který ani tradiční prak si tentokrát s sebou nevzal? Ne, to raději ne. Ungr zůstal sedět uvnitř, stáhl však dolů okénko.

„Víte, kdo jsem?“ zeptal se člověk z nissanu. Nabídl se tím Ungrovi k obhlídce. Dopadla vcelku dobře: do tmavých vlasů byl věkem vetkán šedý melír, tvář pokrytá několikadenním strništěm by ráda působila sebejistě, leč nepůsobila tak, protože oči si ten muž nedokázal uhlídat a neklidně mu těkaly z místa na místo.

„No tak, víte to, nebo nevíte?“ zopakoval otázku.

„Ano, pane Albrechte, vím, kdo jste.“

Jako kdyby ho to, že slyší své vlastní jméno, rozhodilo. „Hergot, co tady pohledáváte?!“ rozkřičel se. „Jedete od Marie, viděl jsem vás, vím všechno, co se kolem ní ve dne i v noci děje, umím si ten barák ohlídat. Takže ona vás na mě poštvala?“

„To je nesmysl. Snaží se vám naopak pomoci,“ řekl Jakub a cítil, že počáteční napětí, které mu přes všechny profesní zkušenosti stahovalo hrdlo, zčásti povoluje. Kdyby ten chlap chtěl to či ono udělat, třeba použít zbraň, mohl to učinit už v předchozích okamžicích a ne se tu idiotsky vybavovat.

„Pomoci mi…?“ Albrecht se ušklíbl. „Jo, to máte pravdu, pomoc by mi bodla.“

„Tak vidíte. Určitě se můžeme domluvit,“ nabídl mu Ungr. „Ale bylo by v tom případě lepší, kdybyste na mě přestal mířit tou…“

Viktora Albrechta ta slova ještě víc popudila. „Žádné podmínky, vy mi prostě a jasně vyhovíte!“ vykřikl, popošel o několik kroků blíž, hlavní zbraně se dotkl Ungrova krku a až dosud úhledně vyhlížející tvář se mu zkřivila.

„Mohl bych vás zabít,“ řekl.

„Mohl,“ připustil Jakub Ungr, který už podobnou výhrůžku párkrát v životě vyslechl a navzdory tomu pořád ještě žil. Je to psychopat, uvědomil si. Nyní už ano, už si dovedl představit, jak Viktor Albrecht posedle sleduje ženu, kterou nedlouho předtím opustil. A nejen to. Také jak běhá v příhraničních lesích a nenávistně se chystá zlikvidovat toho, koho považuje, ať již právem či neprávem, za svého soka. „Vraťme se k tomu, o čem jsme mluvili,“ navrhl co nejmírněji. „Řekl jste, že by vám bodla pomoc. Žádný problém. O co jde?“

V myšlenkách muže s pistolí se však znovu cosi změnilo. „Kašlu na všechno!“ vyjekl. „Stejně už je pozdě a nic se nedá napravit. Nechte mě na pokoji!“ rozkřičel se na Ungra, jako kdyby on, zrovna on, byl hlavní příčinou všeho, co se odehrálo a nedalo se již – jak naznačil – vzít nazpět. „Dejte mi pokoj,“ křičel, „všichni mi dejte pokoj! Proč… proč se tady motáte a šťouráte se ve věcech, do kterých vám nic není?! Proč…?“

Proč? v duchu po něm zopakoval kapitán Ungr.

A hned si k tomu dodal: To bych taky rád věděl. Ale byla to myšlenka jen tak úlevně hozená do prázdna, protože by zrovna na tuto otázku snadno dokázal odpovědět.

***

Kolik času od té prvotní chvíle uplynulo? Ani ne celý den.

Odolával tehdy, ale už také tušil, že donekonečna odolávat nevydrží. „Vždyť je to blbost,“ bránil se pozdně večernímu, a tudíž s prominutím ve věcném slova smyslu i postelovému naléhání své osobní choti, „nejsme přece v americkém seriálu, a já nejsem soukromý detektiv, kterého si lze za pár dolarů najmout na melouch…“

„Jo, to jo, moc dobře vím, že nejsme v americkém seriálu,“ odsekla mu Lucie Ungrová s učitelskou věcností, která jí byla pracovně i lidsky vlastní. „Vždyť ti taky říkám, že ta ženská, která potřebuje poradit, žije ve vsi u Kašperských Hor a ne třeba v Nevadě. A není to ostatně ani melouch, platit ti nikdo nehodlá, spíš tě jen dobře nakrmí, protože na rozdíl ode mě ráda vaří. Takže žádný melouch, ale jakási mise dobré vůle by to byla. Marie je skvělá ženská, zemitá, starostlivá, a ještě k tomu takovým neokázalým způsobem věřící. Jednou mi řekla, že je jí blízké Hegelovo rčení o tom, že nejprve je třeba se postarat o blaho svých bližních a pak že vám království Boží samo spadne do klína. Jo, to je celá Marie.“

„A spadlo?“ rýpl si Ungr.

„Co…?“

„No, spadlo jí to Boží království do klína?“

Ohnala se po něm rukou. „Cyniku! Ne, nespadlo, opravdu nespadlo, spíš to dopadlo naopak. Proto tady poníženě, skoro vkleče žadoním, abys za ní zajel. A to už ti nechci znovu připomínat, že jde o moji bývalou spolužačku z gymplu, která v době, kdy mi umřela máma…“

„Zadrž, to je citové vydírání!“

Usmála se a položila mu hlavu na rameno. „No a? Tak jo, tak tě tedy vydírám, Jakube. Možná poprvé v životě, a doufám, že i naposledy. A ty si s nějakým vydíráním neumíš poradit?! Zrovna ty, policejní vyjednavač?“

„Panebože, poslouchej se, Lucie,“ vzdychl. „V tom, co jsi řekla, není ani špetka logiky. A to bys jako kantorka…“

„Kašlu na logiku,“ sdělila mu zblízka, velmi zblízka do ucha, „jde mi o Marii, jen a jen o Marii. A protože vím, že od zítřka máš volno… Uvažuj o tom, prosím. Aspoň uvažuj. Víc zatím nechci. Slibuješ?“

Nevyjádřil se, a již to samo o sobě bylo v dané chvíli náznakem ústupu z obranných pozic. Pak už nestačil jen náznak, a samozřejmě že podlehl. Užitečnost mužů spočívá v jejich občasné slabosti, napadlo před usnutím Lucii Ungrovou, ale ještě předtím dle letitého kantorského zvyku zauvažovala nad tím, zda je to myšlenka z její vlastní hlavy, či odněkud nevědomky zcizená, posléze však v odlivu vědomí a bdělosti usoudila, že na tom v dané chvíli pramálo záleží.

***

Karlem Klostermannem a mnoha jeho následovníky opěvovaná šumavská krajina ho staromilsky vítala tím, co od nepaměti umí nejlíp – nízko posazenou mlhou a občasnými kapkami deště. V historickém výkladu, který Jakubovi před cestou poskytla jeho národopisně i všelijak jinak vzdělaná manželka, padla zmínka o tom, že Kašperk, jehož silueta se i přes nepřízeň počasí rýsovala na obzoru, je nejvýše položeným královským hradem v Čechách a Karel IV. ho nechal zbudovat k ochraně státní hranice a zlatorudných dolů. Dobrá, dobrá, Lucinko, hlavinko přemoudřelá, vzkázal v duchu poděkování, ale nebyl si jist, zda mu znalost těchto historických reálií může pomoci v plnění zadaného úkolu.

Venkovský domek, kde bydlela ženina někdejší spolužačka, našel snadno.

„Panebože, já se zblázním! Takže Lucka vás sem opravdu vyštvala,“ přivítala ho ve dveřích Marie Albrechtová, štíhlá tmavovláska, jejíž tvář zdobily výrazné, ale nyní také dost ustarané oči.

„Že by zrovna vyštvala, to se říct…“

Přerušila ho. „Nechte toho, Jakube, však ji oba známe líp než kdo jiný. Není k zastavení, když si něco vezme do hlavy. No nic, trčet na ulici vás nenechám, když už jste tady. Ale obávám se, že vás svým bědováním budu nudit.“

„Uvidíme,“ řekl a vstoupil.

K vidění dostal posléze, ale to až skoro na závěr, jen fotografie dvou mužských, jichž se tohle vše týkalo, to ostatní musel Jakub z úst paní Marie pouze vyslechnout. A nebyl to výklad, jak se ona sama obávala, ubědovaně nudný, chvílemi zněl vzrušeně, rozčileně, vzápětí byl smutný až k pláči, ale skoro pořád podkreslený pocitem bezradnosti, sevření ve slepé životní uličce a bytostnou touhou po řešení.

„Určitě,“ přiznávala, „určitě jsem sama udělala spoustu chyb. Už třeba dřív, kdy jsem si dostatečně nevšimla, jak se Albrecht, tedy manžel, k nepoznání mění a chová se doopravdy jako blázen. Kolegyně v práci mi radily, abych ho poslala k psychiatrovi, ale copak se dá někoho někam poslat, když tam jít nechce a je přesvědčený, že má patent na všechna moudra světa?! A pak jsem taky po rozvodu a Viktorově odchodu z domova… no, naznačila jsem třeba něco, co si ten druhý, ten Petr Záhora, vyložil úplně jinak, než jsem měla v úmyslu. Ale uznejte sám, mohlo mě napadnout, že oba začnou takhle vyvádět?! To přece není normální, takováto do nepříčetnosti vyhnaná – no, válka mužů, tak mi to, promiňte, připadá, protože ženské by tohle snad…“ Zarazila se. „Plácám asi nesmysly, že jo? Vím od Lucky, co u policie děláte, takže jste už určitě narazil na spoustu divných lidí. Jenomže my, co žijeme jen tak obyčejně, ze dne na den, nejsme na takové zvláštní situace připraveni.“

Nazvala svůj příběh zvláštní situací. A také se zmínila o válce mužů.

Ale ne, řekla to posléze i jinak, přesněji, prožitěji a s podtónem trpkosti: velká válka malých mužů. Výchozí bod obojího, příběhu i války, spočíval v tom, že se Marie Albrechtová, dopravní dispečerka v místní dřevařské firmě, před několika měsíci rozvedla. Nic až tak zvláštního, jak o tom svědčí celorepublikové statistiky, mírná odlišnost v tomto případě spočívala jen v tom, že se úřední jednání i manželovo odstěhování ze společné domácnosti odbývalo ve zrychleném režimu. Viktor Albrecht totiž po mnoha, často hodně vyostřených rodinných konfliktech, opouštěl bezdětné manželství také proto, že v nedalekém Zwieselu na něho netrpělivě čekala kyprá a nikoli chudá bavorská dáma, jíž těhotenský čas odpočítával třetí a tedy nevratnou desítku týdnů. Paní Marie tedy zůstala v domku po zemřelých rodičích sama. Ne, že by nad daným stavem plesala, ale ve srovnání s tím, co se blížilo, to byla v podstatě idyla. Nu což, říkala si zpočátku, úplně zpočátku, drž se v klidu, Maruško, biologické hodiny ti už sice hlásí blížící se stav nouze, ale v tom směru se nedá osudu poručit. Začni se tedy víc věnovat sama sobě, zajdi si na kosmetiku a do fitka, máš přece spoustu zájmů, nakoupíš si knížky a filmy, můžeš konečně i cestovat, a třeba časem přece jen narazíš na někoho, kdo… Pěkně si to paní Albrechtová nalinkovala, natolik pěkně, že se až sama začala obávat, zda to není rouhání. „Pobavíte pánaboha, když ho seznámíte se svými plány,“ tvrdí přece její oblíbenec Woody Allen.

A zase měl ten sžíravý newyorský sarkastik pravdu. Postupně, kousek po kousku, se totiž Marie v příštích dnech a týdnech dozvídala, že její exmanžel, který předtím dojížděl za prací do Sušice, kde se tu úspěšně, tu hůř živil obchodem s realitami a bůhvíčím ještě, neodkráčel z jejího života tím, že podepsali rozvodový papír. Bylo to jinak. Viktor Albrecht při svém spěšném odsunu do Zwieselu neponechal za svými zády jen ji, svou bejvalku, jak se hospodsky říká, ale také propletenec dluhů, nesplněných realitních slibů a neprůhledných podnikatelských vazeb. Různí lidé tudíž začali na Marii dotírat, žadonit i vyhrožovat, přesvědčovat ji, že se mýlí, když si naivně myslí, že jeho dluhy jsou výhradně jen jeho dluhy. Bránila se, uhýbala, kličkovala, ale už jí z toho všeho také nebylo dobře.

A pak vstoupil na scénu zachránce, údajný zachránce.

„Víte co, paní Marie, budete-li chtít, zbavím vás těch otravů, dohodnu se s nimi a Viktora donutím, aby se ke všemu, co vyvedl a nyní to na vás spadlo, postavil jako chlap,“ nabídl se už zmíněný Petr Záhora, majitel malé dopravní a stavební firmy ze Sušicka. „Mně ostatně taky dost dluží, před časem jsme do jednoho projektu šli společně a dopadlo to jako většina jeho nápadů, tedy mizerně. Ale když jde o ženskou, jako jste vy, starosti s penězi jdou pro mě bokem.“

„Proč?“ zeptala se.

„Proč asi?!“ podivil se Záhora podstatě její otázky.

„Viktor i já jsme nimrodi, párkrát jsme se s vámi viděli na mysliveckých plesech, kam jste s manželem přišla. A taky – jo, v loňském roce jsem s vámi jednal úředně, když moji lidé stavěli garáže pro vaši firmu… No, co to budu okecávat: líbíte se mi a já…“

„Petře, tak to ne, prosím,“ zarazila ho, „nerada bych vás zklamala. Po tom, co mám za sebou, se rozhodně necítím na navazování nějakého nového vztahu.“

Odbyl její námitky mávnutím ruky a pomyslel si asi, že jsou to takové ty ženské třesky plesky. Však ona ji brzy svírající obruč samoty začne překážet a potom stačí… Zvolil tudíž taktiku důrazné vytrvalosti. Přišel za ní domů, pokaždé s květinami, poprvé, podruhé a pak i potřetí.

„Musím vás přece informovat o tom, co jsem zařídil. Telefonům nevěřím. Pořád se píše o tom, kdo koho odposlouchává,“ vysvětloval své příchody.

„Proč by zrovna nás dva měl někdo odposlouchávat?“ podivila se.

Pokrčil rameny a zatvářil se tajemně. „Jen si nemyslete, Marie. Člověk nikdy neví. A sama nejlíp víte, jak je Viktor divný. Má na mě asi vztek, když jsem ho nyní dotlačil k tomu, aby se vyrovnal aspoň s některými z lidí, jimž dluží. S těmi, co vám tady nejvíc povykovali. Chci, abyste od všech těch lidí měla pokoj. A docela se mi to zatím daří, ne?“

„Jsem vám vděčná, Petře,“ špitla a snažila se, opravdu se prý snažila, aby to neznělo jako příslib čehokoli dalšího.

Mužští však podobné jemnůstky hovoru většinou jen bohorovně přehlížejí. Petr Záhora se tudíž hned následujícího dne dostavil nejen s umně vázanou kyticí, zakoupenou u pumpy kousek za Sušicí, ale i se stejně pohlednou lahví dobrého pití. „Máme přece co oslavovat,“ vysvětlil své počínání. „Anebo snad ne?“

Znělo to skoro jako otázka. Opravdu však jen skoro.

„Co jsem mu k tomu měla říct?!“ sebezkoumavě se ptala Marie Albrechtová nejen sama sebe, ale vlastně nyní i Jakuba Ungra, když mu ten příběh, který zatím ještě nebyl dramatem, vyprávěla. „Pan Záhora mi v mnohém opravdu pomohl a já prostě neumím být nevděčná. A tak jsem v té chvíli neřekla nic, zvedla jsem se a došla pro skleničky. Kdyby mě jen trochu napadlo…“

Bývá to tak dost často. Rozumné věci nás napadají většinou až v době, kdy nám to už není nic platné, přemoudřelci tomu říkají ex post. Marie tedy mlčky donesla skleničky, připili si na vítězství nad klikatými záludnostmi lidských osudů, pak ještě docela obyčejně na zdraví, pak ještě na ledacos, co je napadlo. Když se poté hladina v té pěkné lahvi začala přibližovat ke dnu, bylo jasné, že Záhora nemůže usednout do svého vozu a vydat se šumavskou tmou do svého bydliště poblíž Sušice.

„To už bylo hodně po půlnoci. Vyčítala bych si, kdyby se mu cestou něco stalo, takže jsem… no, nabídla jsem Záhorovi přespání,“ s rozpaky ve slovech i tváři se svěřovala paní Albrechtová. „Ale nemyslete si, Jakube,“ rychle k tomu dodala, jako kdyby policejní vyjednavač Ungr, toho času na soukromé misi dobré vůle, jak to vzletně nazvala jeho choť, byl jejím zpovědníkem, „vůbec nic se mezi námi nestalo. Záhora se sice v jedné chvíli pokusil mě obejmout, ale když jsem dala najevo, že si něco takového zatím nepřeji, okamžitě se stáhnul. Přespal potom na gauči v obýváku. A brzy ráno odjel, protože musel cosi řešit na jedné ze svých staveb, skoro jsme se ani nestačili rozloučit, což mi přišlo vhod, protože jsem si tak jako tak připadala trapně. Trapně, jo, trapně. A taky jsem si po jeho odjezdu přísahala, že v dohledné době už něco podobného nedovolím.“

Času na sebepřísahy jí však zbývalo jen pár minut. Hned poté zabušil na dveře domku, kde donedávna přebýval, exmanžel Viktor Albrecht. Bez kytice od pumpy i bez láhve, ale zato nadmíru hlučně. „Ty mrcho!“ rozkřičel se tak, že se to muselo rozléhat do kraje. „Spikla ses proti mně s tím hajzlem, snažíte se mě oškubat – a ještě se s ním pelešíš, chrápal tu s tebou celou noc!“

Pobouřilo ji to a dodalo dostatek jednorázové odvahy.

„No a co?!“ vyjekla. „Jsem přece rozvedená. Zapomněl jsi na to? Neměl by ses raději starat o tu svou ženskou ve Zwie…“

Jméno města, právem vychvalovaného jako klenot Bavorského lesa, už jí nebylo dovoleno dokončit. Albrecht ji hřbetem dlaně udeřil do tváře. Jednou a pak i podruhé. Nezdálo se však, že by ho to uklidnilo. „Tohle nedovolím, tohle ne!“ křičel ještě cestou k autu a pak možná i uvnitř zprudka se rozjíždějícího vozu.

Marie Albrechtová za ním tehdy udiveně hleděla.

Ne, že by ty facky měly v jejich vztahu premiérovou podobu, už párkrát v minulosti na ni někdejší manžel vztáhl ruku, ale to bylo přece jen něco jiného, tehdy se dokázala i bránit a také rozdala nějakou tu ránu, ale tohle… tohle bylo něco úplně jiného. Tohle se od muže, který už nebyl jejím manželem, podobalo krajně pokořujícímu trestu. A ještě k tomu to byl trest za něco, co se nestalo a čemu se bránila a ubránila.

„Připadala jsem si v té chvíli jako bezcenný kus hadru, věříte tomu, Jakube? Měla jsem vztek a snad mi to úplně přestalo myslet. A tak jsem v tomhle stavu udělala něco, co jsem asi udělat neměla. Určitě neměla. Jistě tušíte, o čem mluvím.“

„Zřejmě jste zavolala panu Záhorovi,“ přikývl Ungr.

„Jo.“

„Co jste mu řekla?“

„Pravdu.“

„Ale no tak, paní Marie, oba přece víme, že pravda se dá popsat mnoha způsoby. Jak jste to učinila vy?“

Odkašlala si. „Jo, já vím, kam míříte, a taky si to vyčítám. Mohla jsem to Záhorovi podat nějak… no, třeba mírněji. Ale jak jsem tak byla nabitá ponížením a zlostí, řekla jsem mu, že mě Albrecht sprostě zbil.“

„A on…?“

„Co asi?“ Bezradně rozhodila rukama. „Rozběsnil se a začal řvát, že okamžitě pojede do Zwieselu a s Viktorem si to vyřídí. Snažila jsem se ho nějak přerušit, ale nepodařilo se mi to, myslím, že mě ani neposlouchal.“

Čímž začalo to, co Marie Albrechtová nazvala válkou mužů.

Anebo lépe: velkou válkou malých mužů.

Oba chlapi se ovšem necítili být malými muži, to ani zdaleka ne, spíš nyní sami sebe zkratově vnímali jako odhodlané, ba přímo osudovým hrdinstvím nabité soky v lásce. Ozbrojili se zčásti tím, co drželi legálně, byli přece nimrodi, zčásti i zbraněmi získanými pokoutně, a pustili se do boje. V hustých lesích na rozmezí dvou států k tomu vzájemnému vyhrožování a nahánění měli ideální podmínky. Bdělí pohraničníci už odtud přece odpochodovali do zákulisí dějin – a místní policie o ničem nevěděla. Zatím. Totálně vykolejená paní Albrechtová, obávající se každé nadcházející hodiny, se telefonicky svěřila se svým trápením přítelkyni z mládí Lucii Ungrové, která to pochopila jako příležitost k vděčnému skutku: k misi dobré vůle, jak bezodkladné vyslání svého muže na Šumavu sama nazvala.

Takto, přesně takto se do zjitřeného dění přimotal Jakub Ungr.

Policejní vyjednavač bez pověření k jakémukoli vyjednávání, nepočítáme-li to, co od něho v rámcové podobě chtěla prvně manželka a nyní se slzami v očích i Marie Albrechtová: „Zastavte je, prosím!“ Pokoušel se o to. Uháněl oba zdivočelé reky telefonem, posílal jim opakované textové zprávy a vydoloval aspoň od jednoho z nich neurčitý příslib, že by se kdesi v příhraničním terénu mohli sejít.

Dopadlo to ovšem tak, jak o tom už něco víme. Tedy teatrálním vystoupením Viktora Albrechta, jímž nejenže natolik lomcovaly emoce, že při setkání v jednom z ohybů lesní silnice nebylo jasné, co Albrecht může udělat se zbraní, kterou křečovitě svíral v ruce, ale ani se nedalo odvodit racionální jádro z toho, co vykřikoval. Povídání k ničemu. Přiblížilo se k závěru tím, že Albrecht už dost nevynalézavě poslal Ungra do horoucích pekel a bůhvíkam ještě jinam. Nasedl pak do svého nissana a zdvojeným manévrem se na úzké silnici otočil. Ale ještě ne, ještě to nebyl úplný konec jeho sólového čísla. Ještě na okamžik přibrzdil, stáhl okénko, vystrčil ven levou ruku a prudkým pohybem odhodil do lesa pistoli. Teprve pak s přehnaným důrazem, do něhož se promítal jeho duševní stav, sešlápl pedál plynu a nasměroval vůz k dalšímu ohybu silnice.

Pane jo, vydechl Jakub. To bylo finále jako řemen!

Potlesk ve stoje si však zatím odpustil. Chvíli ještě naslouchal zvuku rychle se vzdalujícího auta, až potom otevřel skříňku na palubní desce a vyňal odtud látkové rukavice a průhledný mikrotenový sáček. Podobal se pak ze všeho nejvíc zanícenému houbaři, když se v hlubokém předklonu prodral bariérou pichlavých keřů a o kus dál přiklekl do mechu. Vrátil se pak se svou kořistí do vozu, uložil ji do příruční brašny a hodlal se aspoň na chvíli, aspoň na pár vteřin, zamyslet nad tím, co by mohl či spíš měl podniknout dál. Času k přemítání mu bylo bohužel dopřáno míň než málo. Skoro jako načasovaně se mu totiž drnčivým alarmem rozezněl v kapse mobilní telefon.

Přijal hovor – a éterem k němu doputoval pláč.

Pláč ženský, výsostně ženský, a mezi jednotlivými vzlyky se ozývala přerývaná slova paní Albrechtové:

„Jakube, Jakube…! Nevím si rady. Musíte… musíte se sem vrátit. Hned, prosím, hned…“

„Přijedu, jistě že přijedu,“ ujistil ji, „ale řekněte mi, co se stalo? Ublížil vám někdo?“

„Ne, to ne, ale stalo se něco… hrozného. A já… já si připadám jako někdo, kdo to zavinil…,“ zadrhla se v řeči a znovu se rozvzlykala. „Čekám tu na vás, Jakube. A nejen já.“

„Kdo ještě?“ zeptal se, protože ho napadaly všelijaké možnosti, přičemž ani jedna z nich nebyla lákavá.

„Policie,“ odpověděla. „Přijela sem policie a já… já nevím, co jim mám říct.“

Hlas se jí zlomil.

„Pokuste se jim zatím neříkat vůbec nic,“ poradil jí. „Jsem u vás za pár minut,“ slíbil, ukončil hovor a nastartoval.

***

Zobecněný pojem policie, jímž paní Albrechtová stav věcí popsala, neměl v tomto případě hrozivou podobu maskovaného zásahového komanda. Byli tu jen dva, dřív by se řeklo příslušníci, on a ona, oba v uniformě. Nevýbojně, a dokonce trochu bezradně stáli uprostřed obývacího pokoje, tvářili se sice vážně, nedalo se však poznat, o co jim jde. Představili se však ve stylu amerických kriminálních filmů. „Jsem nadporučík Josef Müller a tohle je poručík Monika Slezáková,“ oznámil Jakubovi urostlý muž, který co do vzezření připomínal spíš šumavského lesáka, zatímco jeho štíhlá, prsatá, tedy dobře vypadající, a dokonce také trochu nalíčená kolegyně, by se uplatnila i někde v recepci bankovního domu.

„Ungr,“ řekl Jakub.

Nadporučík Müller se s tím nespokojil. „Prý jste policista, je to tak?“

„Ano.“

„Smím znát vaši hodnost?“

„Kapitán,“ odpověděl Ungr a oplatil otázku: „A smím já vědět, proč jste sem přijeli?“

Nadporučík se napřímil a byl ho opravdu kus chlapa.

„Respektuji vaši hodnost, kapitáne, údajně jste policejním vyjednavačem, ceníme si té práce, ale pravomocně sem na rozdíl od vás patříme. Takže mi musíte dovolit ještě jeden dotaz, protože tady paní Albrechtová není schopna nám cokoliv vysvětlit a skoro pořád pláče,“ ukázal na ženu, která seděla v křesle a slzy u ní zřejmě, jak se to tak stává, vystřídala apatie. „Takže na rovinu, prosím. Kdo vás sem poslal a kdo vás pověřil nějakým vyjednáváním?“

Jistě, Jakub Ungr by mohl pravdivě odpovědět, že ho sem tvrdým naléháním vyslala manželka, nabízelo se to, ale ne vždy je holá pravda tím nejlepším řešením dané situace. „Jsem tu soukromě, naprosto žádné pověření.“

„Jak to?“ s překvapivou a od ní nečekanou rázností se zapojila do hovoru poručík Slezáková. „Hned po našem příjezdu se paní Albrechtová zmínila o tom, že jste se pokoušel kontaktovat jejího bývalého manžela a ještě možná i další osoby.“

„To ano,“ připustil, „ale byla to moje ryze osobní aktivita, nic služebního. A pokud vás zajímá Viktor Albrecht, s tím jsem se před chvílí skutečně sešel, takže mohu…“

„Sešel…?! Ale on je ozbrojen!“ přerušil ho Müller.

„Má v autě mysliveckou kulovnici a u sebe prý také nelegálně drženou pistoli.“

„Je to jinak, tu pistoli nyní už nemá,“ řekl Jakub, sáhl do brašny, vylovil odtud mikrotenový sáček s Albrechtovou zbraní a položil ho na stůl.

„Vy… vy jste ho odzbrojil?“ vydechla poručice.

Mužský je jen mužský, Ungr ji tedy jen velmi nerad zbavoval té příjemně znějící iluze: „Ne, neodzbrojil jsem ho. Nebylo třeba. Vlastně se odzbrojil zcela sám.“

„Počkejte, kapitáne,“ přidal nadporučík na důrazu a ukázal prstem na pistoli. „To všechno nám musíte pořádně vysvětlit.“

„Samozřejmě. Ale i já čekám na nějaké vysvětlení.“

„Znovu vás musím upozornit, že…“

„Co kdybyste se k tomu vysvětlování posadili? Nechám vás tu o samotě,“ náhle promluvila Marie Albrechtová. Už se zřejmě vzpamatovala z nejhoršího, Jakubova přítomnost ji nepochybně zklidnila, a toto byly skoro podvědomě vyslovené věty ženské, která tu byla paní domu a také se tak s plnou odpovědností cítila, byť z jejího obličeje se daly vyčíst především obavy. Od policejní dvojice se ještě před Jakubovým návratem náznakově dozvěděla, že už se cosi stalo. A obávala se toho, co se ještě stane dál.

***

Vysvětlovali tedy. On i oni.

Atmosféra ve stylu střídavého oblačna. Kapitán Jakub Ungr po předchozí cvičné slovní přestřelce musel uznat, že když se tu v cizím služebním teritoriu pohybuje jako nepolicajt, tedy člověk, který přijel k paní Albrechtové jen tak na návštěvu, nemá nárok na nějaká privilegia. A že přednostní právo na kladení otázek nesporně přináleží těm druhým. Odpovídal tedy na dotazy policejní dvojice, převážně její mužské části, bez snahy cokoli skrývat, což mu ostatně nečinilo potíže, protože nebylo co skrývat.

„Jak na vás Albrecht při tom setkání v lese působil?“ zeptal se Müller a přidal poznámku: „Jste přece v tomhle směru odborníkem, nebo ne?“

Jakub se ušklíbl. „Ale no tak, nebudeme si tu přece lichotit. Mohu sdělit jen své dojmy. Pan Albrecht mi co do duševního stavu nepřipadá zcela zdravý, ale to je záležitost pro psychiatra. Jako laik mohu dosvědčit, že byl krajně nervózní, vykolejený, cloumaly jím nezvládnutelné emoce, nebyl si jistý v tom, co má podniknout nejen v nejbližším okamžiku, ale i jaksi výhledově. Také to odhození pistole do lesa bylo podle mého názoru spíš výsledkem okamžitého podnětu, možná přímo zkratu, a nikoli promyšleného a předem naplánovaného záměru.“ Poručice Slezáková si odkašlala. „Dobrá. Ale co když tohle Albrechtovo gesto znamenalo, že už nemíní nic dalšího spáchat?“

„Nic dalšího…?!“ zopakoval Jakub její slova, pohodil hlavou a zostřil vyjadřovací slovník. „Hergot, nebylo by lepší, kdybychom si tu přestali hrát na schovávanou? Jsme přece profíci, vy i já. Čas hraje proti nám a špatně pak budeme něco dohánět. Takže vás žádám, abyste…“

Table of Contents

Velká válka malých mužů