Håkan Nesser 

Osamělí 

Originální název: De ensamma 

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2010 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Håkan Nesser, 2010 

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 

Published in the Czech language 

by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden and Kristin Olson Literary Agency, s. r. o., Czech Republic 

Obálka © Martina Černá, 2020 

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9596-8 (epub) 

ISBN 978-80-243-9597-5 (mobi)

POZNÁMKA NA ÚVOD

Město Kymlinge ve skutečnosti neexistuje a některé okolnosti týkající se vojenského a akademického života byly podle potřeby upraveny. Jinak se ale mohl děj knihy odehrát tak, jak je předkládán.

„Dá se mluvit o nejhlubším jádru člověka?“ zeptal se Regener. „Má to smysl?“

„Nevím,“ odpověděl Marr. „Možná.“

Erik Steinbeck, Zahradníkův obzor

Prolog 

září 1958 

Probudily ho hlasy, hádka. Nebyla to matka s otcem, ti se nehádali nikdy. Ve svaté rodině se lidé nehádají, říkával otec. Vždycky se u toho zasmál, ovšem s vážnou tváří, takže nebylo jisté, zda svůj výrok myslel jako vtip.

Nehádala se ani Vivianne, ani nikdo jiný. Ne, hlasy vycházely z jeho nitra.

Udělej to, řekl jeden. Oni si to zaslouží. Jsou nespravedliví.

Nedělej to, vyzýval ho druhý. Schytáš to. On to pozná! Je to zvláštní, že mě dokážou vzbudit hlasy, které vlastně neexistují, pomyslel si. Podíval se na hodiny. Bylo teprve půl sedmé. Obvykle vstával o dvacet minut později.

I to bylo zvláštní. Skoro nikdy se neprobouzel sám od sebe. Matka ho musela chodit budit opakovaně.

Tohle ráno ale bylo jiné než ostatní, proto se to stalo.

Samozřejmě. A také proto, že na to večer myslel. Před usnutím myslel na to, kvůli čemu se nyní hlasy hádaly. Určitě se mu o tom i zdálo. Ale asi to proběhlo hodně rychle, protože si to nevybavoval. Zůstal ještě chvíli ležet a snažil se znovu usnout, ale nešlo to.

Posadil se na okraj postele. Udělám to, pomyslel si. Možná to vůbec k ničemu nebude, jenomže já mám hrozný vztek. Není to spravedlivé! A pokud je něco nespravedlivé, musí se proti tomu zakročit, jak vždycky říká otec.

Nech toho! ozval se druhý hlas. On si toho všimne. Jak to potom vysvětlíš?

Ne, nevšimne, namítl první hlas. Nebuď takový posera, kruci! Když to neuděláš, budeš se za svou zbabělost stydět a budeš litovat. Vždyť je to jen taková hloupost, prkotina.

Naopak, pronesl druhý hlas. Když to uděláš, budeš toho litovat. A to přece žádná prkotina není.

Hlas, který mu bránil, už ale nezněl tak silně, spíš jen šeptal.

Vstal a přistoupil k židli, na níž měl položené oblečení.

Zasunul ruku do světlemodrého svetru.

Ano, krabička s léky v něm byla. Je lehounká jako peříčko, pomyslel si. Měla taková být – jako pírko. A riziko, že bude přistižen, bylo menší než pšouk v bouři. I tohle říkával jeho otec. Ostatní říkali kapka v moři, ale pro něj to byl vždycky pšouk v bouři.

Druhý hlas se ještě pokusil něco říct, ale byl už tak slabý, že ho nebylo slyšet. Ne víc než… ano, musel se pousmát… pšouk v bouři.

Odešel na záchod. Cítil, jak celý hoří. Rozhodnutí bylo silné. V hlavě jako by měl horký balon.

I 

1 

Rickard Berglund byl v mnoha ohledech racionální mladík. Neměl rád úterky, přímo je nesnášel.

Nebylo tomu tak vždycky. Racionální snad byl odjakživa, jen s těmi úterky to měl na konci padesátých let – v té době učinil další krok: postoupil ze školy ve Stavě na reálku v Törebodě – opačně. Bylo na nich cosi zářivého, zvláště koncem zimy a na jaře. Mělo to prostý důvod: jednak mu každé úterý přistál ve schránce časopis Kačer Donald a spol., jednak mu matka, když si odskočil ze školy na dopolední svačinu, dala sladkou bulku se šlehačkou a k ní horké mléko.

Tato kombinace – bulka poprášená cukrem a oslazené mléko se skořicí a vlevo od talíře na plastovém, červenobíle kostkovaném ubrusu nepřečetný časopis, který vypadal tak, jak by se ho zatím nedotkla lidská ruka – ano, už pouhé vědomí, jaké blaho ho čeká, ho nutilo oněch čtyři sta metrů mezi školou a domem ve Fimbulgatan utíkat. Pozdější úterky dostaly jiný nádech. Bylo to v roce 1963 a hlavně 1964, kdy přestoupil na jinou školu, na Kačera Donalda už byl starý a jeho táta Josef ležel v sanatoriu v místní části Adolfshyttan, kde později zemřel. Právě tento den v týdnu za ním totiž s mámou Ethel jezdili. Autobus byl modrý a měl odřená sedadla a při čtyřech jízdách z pěti ho řídil tlustý otec Bennyho Perssona, kluka ze školy ve Stavě, který trýznil spolužáky. Kdykoli se vraceli do Fimbulgatan, byla už tma, domácí úkoly byly odloženy a máma měla červené oči od potlačovaného pláče při zpáteční cestě.

Jeho otec ale nezemřel v úterý, stalo se to v noci z pátku na sobotu. Pohřeb proběhl ve vší tichosti o týden později. Bylo to v listopadu 1964 a od rána do večera lilo.

Příčinou jeho antipatie k úterkům možná ale nebyly tyhle cesty do sanatoria. Těžko říct. Rickard Berglund už v raném věku pochopil, že jednotlivé dny v týdnu mají různé rysy. Například barvu a temperament – i když mu trvalo mnoho let, než poznal, co slovo „temperament“ znamená. Soboty tak byly černé, přitom ale hřejivé, neděle pochopitelně červené stejně jako v kalendáři, pondělky tmavě modré, obsahující pocit bezpečí, zatímco úterky jako by měly vždycky tvrdou slupku, byly špinavě bílé, studené, nepřátelské. Pokud se do nich člověk měl pustit, působilo to stejně, jako by se zahryzl do porcelánového umyvadla.

Následovala tmavě modrá středa, která zvláště navečer slibovala pohodu a blahobyt, čtvrtek s bleděmodrým pocitem volnosti a bílý pátek; jeho bělost byla ovšem jiná než ta chladná úterní.

Nevěděl, jak přišel na tento jasný obraz týdenního kola – jak vlastně mohl vědět, že je to kolo? –, a občas si kladl otázku, jestli to jiní lidé vidí stejně. Do svých dvaceti to nikdy s nikým neprobíral. Možná se bál, aby nebyl považován za člověka, který to nemá v hlavě v pořádku.

Fobie z úterků se každopádně nezbavil. Kdykoliv se v tento den v době svých gymnaziálních studií probudil v pronajatém pokoji na Východní Drážní ulici, přepadly ho z vědomí, že ho následujících patnáct nebo šestnáct hodin nečeká nic dobrého, temné chmury. Nic dobrého ve škole ani s kamarády, kterých měl poskrovnu. Úterky bývaly tvrdé jako smalt, ze samé podstaty nepřátelské. Jediné, co se proti nim dalo dělat, bylo pokusit se je zvládnout. Zatnout zuby a nějak je přežít.

Do budoucna by se mu to snad mohlo k něčemu hodit.

Tohoto dne ale nebylo úterý. Bylo pondělí. Devátého června 1969. Vlak z Enköpingu zastavil se skřípěním brzd na čtvrté koleji hlavního nádraží v Uppsale. Čas: jedenáct dvacet dopoledne. Rickard Berglund vzal svou brašnu a vystoupil na sluncem zalité nástupiště.

Několik vteřin stál bez hnutí, jako by si chtěl ten okamžik zapamatovat. Na chvíli, kdy jeho noha vkročí na mnohými opěvovanou půdu města vědění, se dlouho těšil. Cyklus dvojzpěvů Gluntarne. Folklorista Ulf Peder Olrog. Sbor Orphei drängar. Bylo to něco velkolepého.

Když se ovšem podíval na nohy a jejich bezprostřední okolí, bohužel musel konstatovat, že nic tak pozoruhodného nevidí. Mohly by to být kterékoli nohy na kterémkoli jiném nástupišti v Herrljunze nebo v Eslövu nebo v jiném Bohem zapomenutém místě švédského království. Ztěžka si povzdechl. Pokrčil rameny, připojil se k proudu lidí táhnoucímu se nádražní budovou a zmocnil se města.

Takhle si to pojmenoval. Teď se zmocním města. Uvažování v kurzivě je jeden ze způsobů, jak zvládnout neklid. Jak ovládnout realitu. Věděl, že to má z nějaké knihy, kterou četl ve druhém nebo třetím ročníku na gymnáziu; titul ani autora si nezapamatoval. Metoda byla nicméně prostá a účinná: myšlenky psané kurzivou ovládají nebezpečné okolí.

Před nádražím se zastavil ještě jednou. Prohlížel si pestrobarevnou otylou sochu umístěnou v kamenném okruží. Jistě je slavná, pomyslel si. Ve městě, jako je Uppsala, se takových pozoruhodných věcí najde celá řada. Budovy, památky, místa spjatá s historií… časem se s tím vším seznámí, na to bude mít spoustu času.

Vykročil přímým směrem, přešel ulici s hustým provozem a pak ještě dvě menší. Po několika minutách došel k řece Fyris a přešel dřevěný most. Po pravé straně uviděl tyčící se katedrálu a historické jádro města. Spokojeně přikývl a zamířil tam.

Každý člověk má jeden velký a jeden malý plán. V tom velkém jde o to, jak naloží se životem, malý se týká toho, jak zvládne konkrétní den.

Tato formulace kurzívou bohužel nebyla z jeho hlavy, získal ji od profesora Grundeniuse, který na něj za dobu tří let studia na gymnáziu ve Vedbu udělal ze všech více či méně svérázných pedagogů největší dojem. Grundenius byl dominantní, občas velmi náladový, ovšem vždycky ho bylo zajímavé poslouchat. Jeho názory a otázky často bývaly překvapivé a jasnozřivé. Učil náboženství a filozofii a říkalo se o něm, že známkuje přísně. Rickard míval z obou předmětů dvojku; těžko říct, zda jsi ji skutečně zasloužil. Není snadné hodnotit sám sebe.

Rickard měl v každém případě jeden velký a jeden malý plán. Zatímco se volným krokem blížil po břehu ke katedrále – při pohledu na ni měl dojem, že její ostré špice zvolna stoupají k mrakům na nebi –, zamýšlel se nad tím velkým. Nad životem. Nad chvílí, kterou Rickard Emmanuel Berglund pobude na zemi. Tak jak je spočítána a zamýšlena.

Teologie.

Tohle byl základní kámen. Pole, které měl obdělávat – nebo jak to říct? Nerozhodl se pro ni v nějakém konkrétním okamžiku – rozhodně si na žádný takový okamžik nevzpomínal –, bylo to spíše rozhodnutí, nezdolné a osudové, které v něm zrálo celou řadu let. Možná je nasál už s mateřským mlékem. Protože Bůh existuje – o tom byl celý život přesvědčován. A po úmrtí otce Josefa pochopil i to, že tu nejde jen o bezpečné a příjemné večerní modlitby z dětství, ale že je to o poznání složitější. Daleko složitější.

Stojí za to pokusit se odhalit víc.

Josef Berglund byl sice farářem Aronových bratří, svobodné církve, jednoho z raných výhonků Misijní církve, avšak modlitby, které se jeho ovečky modlily v posledním těžkém období svého duchovního pastýře, mu nijak neulehčily. Nepomohly ani modlitby jeho manželky a syna. Právě tohle Rickardu Berglundovi napovědělo, že musí chápat Boží obraz jako cosi komplikovanějšího.

Jak to, že Bůh neslyší naši modlitbu?

A pokud ano, proč naše skromná přání nevyplní? Proč dovolí, aby pravověrní trpěli?

Když tyto otázky občas probíral s mámou Ethel, ta mu, aniž by se snažila mluvit vyhýbavě, vysvětlila, že člověku nenáleží činit si představy o Jeho hlubších záměrech a motivech. Rozhodně ne. Neboť zjednodušený výklad dobra a zla z té „druhé“, hlubší perspektivy je předem odsouzen k neúspěchu. Jako lidé se nemůžeme odvažovat posoudit a hodnotit ani něco takového, jako je prosté a bohabojné utrpení faráře a jeho smrt.

Takhle nějak mu to bylo vysvětleno a podobných příkladů by se našlo víc. Jenomže Rickard Berglund si chtěl udělat představu. Přestože matka tvrdila, že taková snaha se rovná duchovní pýše, toužil po tom. Jejich rozhovory nejčastěji skončily právě tady. V tomto směru nemohl matku pobízet k pokračování. Pokud šlo o boj s Bohem, musel si ho vybojovat sám. Rickard a Náš Pán? Smysl jeho života?

Vystoupal k temným dveřím. Prostranství před katedrálou bylo zalité sluncem, ale těžké dveře do svatostánku byly smutné, zavřené a nacházely se ve stínu. Rozhodl se, že dovnitř nepůjde – přesně řečeno se tak rozhodl, už když si plánoval program na tento den. Říkal si, že je na to moc brzy. Nejprve si chtěl prohlédnout exteriér, mohutnou, možná trochu hrozivou architekturu. Také chtěl vidět Děkanský dům, sídlo teologické fakulty. Měla by to být ta velká hranatá budova jižně od kostela… nebo západně? Už teď skoro ztratil pojem o světových stranách. Tamhleta mnohem vlídnější sakrální stavba opodál je jistě Svatá Trojice, které se tu říká „Sedlácký kostel“. Rickard Berglund měl dominanty města nastudované z obrazové publikace Uppsala dříve a nyní, kterou dostal v dubnu jako dárek ke svým dvacetinám od matky. Ta byla s jeho životním plánem stejně srozuměná jako on. Občas ho napadlo: opravdu jsou tyhle vyhlídky na budoucnost tak samozřejmé a bezproblémové? Skutečně je to tak snadné? Neměla by tu být aspoň možnost rozhodnout se jinak?

Prošel kolem Děkanského domu, obešel Svatou Trojici a po krátkém schodišti vystoupal na Zámecký vrch. Nahoře uviděl po pravé ruce impozantní budovu knihovny, o kus dál mezi větvemi stromů probleskoval zámek. Na Zámeckém vrchu stále kvetly střemchy a šeříky; jaro letos přišlo pozdě a bylo nesmělé. Připadalo mu to tady krásné. Přešel Královninu ulici a pokračoval po ulici s příhodným jménem Dolní Zámecká, až nakonec zakotvil v cukrárně u uměle vybudovaného podlouhlého jezírka, na němž v souladu s poklidem začínajícího léta – aspoň tak to na něj působilo, vědět to s jistotou nemohl – plavaly kachny a pár labutí a několik dalších vodních ptáků, které neznal. Objednal si kávu a sendvič se sýrem a salámem. Vzpomněl si, že i to je součástí plánu. Těšilo ho, že počáteční kroky zvládá tak hladce a elegantně. Ani jednou se nemusel zeptat cestu, a přesto už do sebe vstřebal všechno, co si předsevzal: řeku Fyris, katedrálu, teologickou fakultu. Muzeum Gustavianum a budovy univerzity. Knihovnu Carolina Rediviva, z dálky i zámek a také cukrárnu se zahrádkou. Zažil to.

Bylo teprve čtvrt na jednu. Zakousl se do sendviče, napil se kávy a z vnější kapsy brašny vyndal povolávací rozkaz. Po vteřině váhání vytáhl i tlustou knihu a položil ji opatrně na stůl – nejprve si ověřil, že není něčím potřísněný. Výbor z díla. Sören Kierkegaard. Ve vlaku přečetl něco přes čtyřicet stran. Vybavil si, co mu prolétlo hlavou na autobusové zastávce doma v Hově: V Hově se pravděpodobně nenajde jediný člověk, který si někdy přečetl Kierkegaarda. Kolik lidí ho četlo v Uppsale? Sto? Tisíc?

A co ty ostatní filozofy? Schopenhauera. Nietzscheho. Kanta. Nesmím zapomenout ani na ty nové… Althussera, Marcuse a všechny ostatní, jejichž jména si nepamatoval. Tato myšlenka se mu zamlouvala. V tomhle městě se může docela dobře stát, že někdo u sousedního stolu v podobné cukrárně, jako je tahle, nebo ve frontě v obchodě s potravinami má znalosti o Hegelovi nebo Sartrovi.

Rickard Berglund si sepsal základní seznam všech autorů, s nimiž by se v průběhu následujícího roku, dřív než se naplno pustí do studia teologie, rád seznámil. Možná by se měl zaměřit i na Marxe a Lenina, aby se zorientoval. Nic lidského by ti nemělo být cizí, snažil se mu vštípit Grundenius… ani nelidského. Pokud nepoznáš svého protivníka, nebudeš ho nikdy schopen porazit.

Rickard v myšlenku komunismu nevěřil. Válka, kterou vedou USA ve Vietnamu, je nepochybně v mnoha ohledech nespravedlivá, ovšem to není celá pravda. Stalin měl na svědomí víc lidských životů než Hitler, stačí nahlédnout do knih o historii. Rickard pociťoval téměř fyzický odpor k masovým demonstracím. Vzrušený dav, hesla a zjednodušená demagogie ho děsily. Podobně to měl s hnutím hippies a dlouhovlasými bojovníky za svobodu. Nijak se ho to nedotýkalo. Rickard Berglund doufal, nebo spíše předpokládal, že v prostředí klasické vzdělanosti a tradic najde na tyto karabáče současnosti protijed. Alma Mater, jerum, jerum… Časem snad v tomhle městě najdu pevnou půdu pod nohama, pomyslel si.

Snad posté si přečetl stručný text na povolávacím rozkazu.

Místo: Armádní poddůstojnická škola, ulice Daga Hammarskjölda 36, hlaste se na vrátnici.

Čas: pondělí 9. června 1969, 13.00–21.00.

Doba výkonu služby: patnáct měsíců. Den propuštění: srpen 1970.

Když si Rickard Berglund zkusil představit tuto dobu, všechny ty dny s naprosto neznámým programem a podmínkami, cosi se mu sevřelo v hrdle. Měl pocit, že kdyby se neovládl, mohl by se udusit.

Co když to tam nevydržím?

Co když mě po několika týdnech propustí a pošlou domů do Hovy? Jak poznám, že to zvládnu?

Nebo co když mě přeřadí na jinou funkci u úplně jiného útvaru v zemi? To by byla ještě větší potupa. V informačním letáku, který dostal, stálo, že se to může stát. Potkává to deset až patnáct procent těch, kteří byli vybráni pro poddůstojnický výcvik. Co když se ocitnu v Bodenu? Nebo v Karlsborgu? Tam dávají lišky dobrou noc. Uppsala, to byla výhra v loterii, teď jde o to ten los nepromarnit… Rickard Berglund si povzdechl – právě upadl do pochmurných myšlenek, které si předtím zapověděl.

Plán byl přece jasně daný. Patnáct měsíců služby na armádní škole, pak několik semestrů na teologické fakultě, čtyři nebo pět let, to ukáže čas. Poté vysvěcení na kněze a odeslání na nějaké místo v zemi, kde bude kázat Slovo.

Takhle prosté to je.

Pokud někdo vydržel jedenáct měsíců ve stavební firmě Lapidus Beton, přežije všechno. Brigádu mu zařídil strýc Torsten tři dny po maturitě. Ať už úroveň vzdělanosti obyvatel v Hově-Gullspångu vypadá jakkoli, Rickard byl jediný, kdo si o pauzách četl Hjalmara Bergmana a Bunyana.

Vyslechl si kvůli tomu nejednu narážku, ale to už je pryč. Betonářský průmysl a domov na Fimbulgatan se staly minulostí. Na chlapecký pokoj, který tak dlouho obýval, nezapomene. Máma se ráno v kuchyni pokoušela zadržet pláč, ale nepodařilo se jí to.

Necháváš mě tu samotnou, Rickarde, vzlykala. Já vím, že to tak musí být, ale nezapomeň, že dveře svého domova máš vždycky otevřené.

Tato slova už měla pochopitelně předem připravená. Znělo to jako starodávné poselství na kuchyňské výšivce pověšené nad lavicí. Po smrti svého muže-faráře takhle mluvila stále častěji. Rickard se v nitru duše zastyděl za radostný pocit svobody, který ho ovládl, jakmile vykročil ze dveří.

Radostný pocit svobody, když má přitom nastoupit na vojnu? O tom by raději neměl mluvit nahlas, ale on to tak skutečně cítil. Dnes začínám skutečně žít, říkal si. Tak to je. Na toto datum se těšil celé jaro. Když se teď díval na neznámé kachny, neznámé labutě a na neznámé lidi, které potkával v ulicích, napadlo ho, že na tuhle chvíli – bez ohledu na to, jak to bude s jeho životem, čili velkým plánem – nikdy nezapomene. Na poledne v cukrárně Fågelsången 9. června 1969. Představoval si, že se sem bude každý rok ve stejný den vracet, posadí se, zamyslí se nad minulostí a budoucnostní a…

Proud jeho myšlenek v tu chvíli náhle přerušil stín, který padl na stůl. Svou přítomnost dal majitel stínu současně najevo diskrétním odkašláním.

„Kierkegaard, no tohle! To není špatný!“

Rickard Berglund zvedl oči. Díval se na něj vytáhlý mladík v džínách, tričku a u krku rozepnuté flanelové košili. Polovinu obličeje mu zakrývala tmavá patka, usmíval se od ucha k uchu. Ukázal na volnou židli u stěny.

„Omlouvám se. Některé věci prostě musím komentovat. Můžu si přisednout?“

Rickard přikývl a schoval povolávací rozkaz.

„Toho jsem si taky všiml.“

„Čeho? Povolávacího…?“

„Přesně. A tipnul bych si, že nenastupuješ k Upplandskému pluku.“

Vytáhl si židli a posadil se. Přehodil si nohu přes nohu a z náprsní kapsy vytáhl krabičku cigaret.

„Dáš si?“

„Ne, díky. Já nekouřím.“

„Dobře děláš.“

Rickard se pokusil o úsměv. „Podle čeho jsi poznal, že nejdu rovnou k nějakému útvaru?“

Jeho nový společník u stolu si zapálil cigaretu a vyfoukl obláček dýmu. „Protože na dráteníka nevypadáš.“

„Dráteníka?“

„Tak se tady říká spojařům. Sedmá rota Upplandského pluku. Moc nositelů nobelovky tam nenajdeš. Podle mě nastupuješ na Poddůstojnickou. Budeš tlumočník, nebo štábní poddůstojník?“

„To druhé,“ odpověděl Rickard a polkl.

„Já taky. Promiň, že jsem se ještě nepředstavil. Tomas Winckler.“

Podal mu přes stůl ruku a Rickard si s ním potřásl.

„Rickard Berglund.“

„Fajn. Doufám, že budeme sloužit spolu. Rád se pohybuju mezi vzdělanci.“

Ukázal na knihu. Rickard cítil, jak mu rudnou tváře.

„Ty… taky dneska nastupuješ?“ zeptal se Tomase.

Tomas Winckler přikývl. „Jasně. Jestli chceš, můžem tam jít spolu. Nebo máš jiný plány?“

Rickard zmateně zavrtěl hlavou. Objevila se servírka a postavila před Tomase Wincklera šálek kávy a skořicového šneka. Tomas uhasil cigaretu a usmál se.

„Když jsem si objednával, zahlédl jsem tě přes sklo,“ vysvětlil. „Taky tvou knihu i povolávací rozkaz. A protože v sedmý rotě se dánský filozofové nečtou, napadlo mě, že asi budeme sloužit spolu. Odkud jsi? Z Uppsaly asi ne, co?“

„Ne.“

Rickard měl jako obvykle problém přiznat, že skoro celý život strávil v Hově, zároveň si ale uvědomil, že tohle není situace vhodná k pokusům o snadno prohlédnutelné lži. „Jsem z Hovy. Jestli víš, kde to je. Na gymnázium jsem chodil v Mariestadu.“

Tomas Winckler přikyvoval. „Podle tvýho nářečí bych to tak tipoval. A co já? Kam bys mě na mapě naší protáhlé vlasti umístil?“

Rickard se zamyslel. „Na sever?“

„Správně.“

„Ale zase ne moc daleko.“

„Přijde na to, jak to bereš.“

„Sundsvall?“

Tomas Winckler prudce položil šálek na stůl. „Páni! Klobouk dolů! Snažím se, abych co nejmíň mluvil dialektem, a ty to trefíš na první dobrou. Fakt smekám!“

Rickard se usmál a omluvně pokrčil rameny.

„To jsem trefil jen náhodou,“ ujistil Tomase. „Jsi v Uppsale poprvé?“

„Už jsem tady párkrát byl. Příbuzní tu mají byt. A ty?“

„Já tu jsem dneska poprvé,“ přiznal Rickard. „Ale pak… pak tady asi zůstanu a budu studovat. Je to tady fajn, ne?“

„Skvělý,“ přisvědčil Tomas Winckler a odhrnul si patku z čela. „Pokud je člověku míň než třicet, tak určitě. A to nám je. Co bys chtěl studovat?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Aha. Já taky ne. Ale určitě tady taky pár let zůstanu.“ Panebože, pomyslel si Rickard. Náhle se uvědomil, že vedle něj sedí člověk, s nímž se bude znát až do konce života. A to se děje mně, říkal si v duchu, který rok po maturitě sotva řekne „ahoj“ bývalým spolužákům z gymnázia, když je náhodou potká.

Tomas Winckler vzal knihu a prohlédl si zadní stranu obálky. „Četl jsem z něj jenom ukázky,“ vysvětloval. „Ale je přísnej, tenhle Dán. Nemilosrdnej a přísnej!“

„Jsem teprve na začátku,“ přiznal Rickard. „Co čteš ty?“ Tomas Winckler mu neodpověděl. Opřel se a znovu si zapálil uhašenou cigaretu. „Kdyby ses měl popsat jednou větou,“ řekl, „jak by zněla?“

„Jednou větou?“

„Ano.“

Rickard Berglund se na vteřinu zamyslel. „Jsem mladý muž, který nemá rád úterky,“ odpověděl potom.

Tomas Winckler se na něj překvapeně zadíval. Oba pak vyprskli smíchy.

2 

Zatracený psisko, pomyslel si Elis Bengtsson.

Pak si přiložil ruce k ústům a zavolal co nejhlasitěji.

„Luthere!“

Zopakoval to a obracel se přitom na všechny čtyři světové strany.

Potom si sedl na pařez a čekal. Neměl chuť psa hledat. Je lepší v klidu sedět a nechat ho, ať si pátrá, po čem chce.

Po letech už věděl své. Psi mají dokonalejší čich než lidé. Pokud chtějí, cestu zpět k pánovi si vždycky najdou.

Luther byl jeho přesně devátým psem. Všechny je pojmenoval po významných osobnostech: Galileo, Napoleon, Madame Curie, Stalin, Voltaire, Doktor Crippen, Nabukadnesar a Putte Kock.

A pak tedy přišel Luther. Čtyři roky starý, napůl ohař, napůl honič, obvykle velmi inteligentně se chovající zvíře. Nyní ale nepochybně zavětřil stopu, třebaže Elis Bengtsson s ním nikdy nelovil. Někdy nezabere ani nejlepší výcvik a výchova, tak to prostě bývá.

Luther zmizel kdesi u Olšového močálu. Od té doby uplynula asi půlhodina a Bengtsson zatím seděl u Husího srázu, kde si obvykle udělali přestávku a pes dostal něco dobrého na zub. Luther se ale stále nevracel.

Elis Bentgsson se podíval na hodinky. Za pět minut dvě. Slíbil Märtě, že bude v půl třetí doma a odveze ji na středisko.

Ženská jedna, pomyslel si. Proč tam nemůže zajet sama? Když se nad tím ale hlouběji zamyslel, usoudil, že jeho žena by si za volant sedat raději neměla. Řidičský průkaz sice vlastnila od roku 1955, ovšem žádné vozidlo neřídila od roku 1969, kdy při couvání na Severním náměstí v Kymlinge narazila do koše na odpadky. Elis byl u toho a před nárazníkem ucukl v poslední vteřině. Byla to nemilá vzpomínka.

On sám jezdil padesát sedm let bez nehod. Pokud mu bude sloužit zdraví, rád by řídil až do smrti.

O zdraví se ale bát nemusel, s tím měla problém Märta. Křehké kosti, angina pectoris, závratě a bůhvíco ještě. Elis zapomněl – možná to ani nevěděl –, s čím má jet dnes na středisko na kontrolu.

Povzdechl si, ztěžka se zvedl z pařezu a zamyslel se.

Vystoupal kousek do svahu a pak znovu zakřičel.

„Luthere!“

Opět chtěl zavolat do všech čtyř stran, ale sotva zavolal do dvou, uslyšel štěkot. Ozýval se zespoda, z Husí rokle.

Zavolal tím směrem znovu a odpovědí mu bylo další zaštěkání.

Husí rokle? pomyslel si. Co to má sakra znamenat?

Když to později probírali – on, Märta, všetečný jednonohý soused Olle Mårdbäck z vedlejšího stavení a policisté –, Elis Bentgsson tvrdil, že měl zlé tušení.

Že když uslyšel první Lutherovo zaštěkání, bylo mu hned jasné, co se v Husí rokli stalo.

Husí rokle. Nebyl si jistý, že se tak opravdu jmenovala. Začali ji tak nazývat minule. Husí strž a Husí sráz byly zažité pojmy, ale Husí rokle? Jistý si tím nebyl.

Minule. Kdy to bylo? V roce 1975.

Jinými slovy: před pětatřiceti lety. Před jednou celou generací, jak se tomu říká.

Upřímně řečeno, žádné zlé tušení nejspíš dnes neměl. To se dostavilo až ve chvíli, kdy stál na okraji srázu a díval se dolů na Luthera a na lidské tělo – oba se nacházeli asi pětadvacet metrů pod ním. V té chvíli se mu vybavilo „to z minula“.

Při té vzpomínce se mu zatočila hlava. To se mi snad zdá, pomyslel si Elis Bengtsson. To není možné. Zase tady, to samé na stejném místě.

Na okamžik kvůli tomu ztratil rovnováhu, a nebýt toho, že na samém okraji srázu rostly výhonky břízy, kterých se zachytil, skončil by i on svůj život na dně Husí rokle.

„Co říkáš?“

„Říkám, abys zavolala policii. V Husí rokli leží mrtvola.“

„Další?“ podivila se Märta.

„Další,“ potvrdil Elis. „Ale po pětatřiceti letech.“

„Panebože!“ vydechla Märta.

„Zavolej policajtům, ať přijedou,“ vyzval ji znovu Elis.

„A ať sebou hodí. Zůstanu tam s Lutherem hlídat. A na tu dnešní kontrolu se vykašli.“

„Ale Elisi, na tu jedu až zítra. Dneska je přece neděle.“

„Neděle?“

„Ano.“

„Je mi jedno, co je za den. Udělej jednou, co po tobě chci, a zavolej ty policajty!“

„No jo,“ řekla Märta. „Proč tam vlastně nezavoláš sám, když to tak strašně spěchá?“

„Protože mám jen mobil,“ odpověděl Elis podrážděně.

„S policií přece nebudu mluvit přes mobil.“

„Chápu,“ řekla Märta a Elis hovor ukončil. Ženská jedna, ulevil si.

„Tak už dost, Luthere!“ zakřičel. „Jdu za tebou!“ Pes z nějakého důvodu utichl.

3 

Poté co Gunilla Rysthová urazila prvních dvacet kilometrů po dálnici E18 mezi Karlstadem a Örebrem, zajela na odpočívadlo a dlouho seděla strnule za volantem. Bylo to nezbytné.

Kdyby jela dál, mohlo by to špatně dopadnout. Řídit a současně plakat není možné.

Pokud se člověk nechce zabít, což Gunilla rozhodně neměla v úmyslu.

Navzdory všemu.

Přitom nelze popřít, že než našla vhodné odpočívadlo – leželo kousek za Kristinehamnem –, s touto myšlenkou si pohrávala. O víc ovšem nešlo, byl to jen zoufalý pokus nějak uniknout před výčitkami svědomí a pocity viny, že zničila jiného člověka.

Protože Lennart byl skutečně zničený, jinak se to nedá nazvat. Během posledních pěti minut jejich rozhovoru neřekl ani slovo, jen mlčky seděl a jeho pohled připomínal oči umírajícího zvířete. Zvířete, které Gunilla právě zastřelila a které při krvácení sledovalo toho, kdo ho připravil o život, s nevyslovenou otázkou: Proč?

Netvářil se tak? ptala se v duchu Gunilla. Ano, přesně tak vypadal.

Proč? Co jsem ti udělal?

Já tě přece miluju. Milujeme se. Měli jsme zůstat spolu, ne?

Něco málo přes čtyři roky. Chodili spolu téměř přesně padesát měsíců. Během prvních dvaceti, možná třiceti, jí Lennart na každou schůzku nosil růži, aby jí to připomněl. Sblížili se ve druhém ročníku gymnázia. Byla to pětina jejího i jeho života.

Lennart byl prvním klukem, kterého políbila a se kterým spala. Ovšem nikoli jediným. Ona byla první dívkou, kterou políbil a kterou miloval. O tom nemohlo být pochyb. Ani v nejmenším.

On se zabije.

Tohle se jí vtíralo na mysl v návalech pláče. On to nezvládne.

Raději umře.

Zůstala stát na odpočívadle a nepřestávala plakat.

Konečné rozhodnutí odkládala tři měsíce.

Od Velikonoc. Právě tehdy se seznámila s Tomasem. K této fatální události došlo na soustředění pěveckých sborů v Östersundu. Gunilla, nic zlého netušíc, jak se tomu říká, tam odjela s Kristinou, svou kamarádkou, kterou znala už od dětských let. Tomas ji už druhý večer políbil a sdělil jí, že nemají na vybranou. Jsou stvořeni jeden pro druhého, je to vytesané v kameni. Nikdy si nebyl ničím jistější. Bylo to jako ze špatného románu. Kdyby se to Gunille nedělo ve skutečném životě, ale zahlédla to v nějakém časopise pro ženy, nepřečetla by ani řádku a listovala by dál.

Příští noc se vlámali do chatky a milovali se tam čtyři hodiny.

Co se to se mnou děje? ptala se tehdy Gunilla. Co se to sakra děje?

Opět jako z časopisu pro holky. Uvažuju jako hloupá nána, vyčítala si. Zamilovaná husa. Během prvních dnů po návratu domů se utěšovala, že jen narazila na šarmantního frajírka, který se jí už neozve. Pohřbí ho hluboko ve svém srdci a vrátí se k Lennartovi. Do zóny bezpečí a k Lennartovi. K pátečním večerům u Čápa s partou, pizzou a pivem. Za tři roky budou mít s Lennartem řadový domek a děti.

Tohle ale trvalo jen dva dny. Tomas se jí třetího dne večer ozval, přesně jak slíbil. Gunilla ležela v neutěšeném pronajatém pokojíku a povídala si s ním skoro celou noc. Jejich rozhovor doprovázel romanticky šumící déšť, dorážející na skla a parapety. Když za svítání zavěsila, byla rozhodnutá. Sbohem, Lennarte Martinssone, pomyslela si. Díky za ty čtyři roky.

Pak to – až do dneška – oddalovala. Nakolik může být člověk zbabělý a krutý? Jak moc může ublížit někomu jinému?

Z odpočívadla vyjela po dvaceti minutách. Nakonec to s pláčem nebylo tak hrozné, ovšem tím, že trochu ustal, se jí vůbec neulevilo.

Nešlo tu totiž jenom o Lennarta, ale také o život a další lidi. O její rodiče – tátu poddůstojníka, mámu úřednici. O její sestru. O Lennartovu rodinu: táta byl major, máma učitelka pracovní výchovy. Gunilla a Lennart byli snoubenci, čekalo se, že se vezmou. Pořídí si dům a děti, jak už bylo řečeno, a bůhví co dalšího. Stanou se skutečně dospělými lidmi. Martin, Kristina, Sigge a Naomi. Všichni známí takový vývoj očekávali. Lennart Martinsson a Gunilla Rysthová představovali něco, co by se dalo nazvat… pevný bod? Co na to řeknou? Proč o tom nemluvila dřív? Proč to nechala na poslední vteřinu před odjezdem k Birgittě do Uppsaly? Odjede si, aniž by se pokusila urovnat to, co způsobila.

Máš jiného kluka?

Ne, odpověděla. Nikoho jiného samozřejmě nemám. Co si Lennart vlastně myslí? Jejich vztah prostě přestal fungovat, nikdo jiný v tom není. Je třeba naslouchat hlasu svého srdce.

Pravdu znala jen Birgitta. Znala soustředění pěveckých sborů a znala Tomase. Věděla, že i ona kvůli tomu bude mít po čase nepříjemnosti, ale hlavu si s tím nelámala. V Uppsale už studovala rok a měla poněkud širší obzor. Až jí zavolají známí z domova, odpoví: Ano, Gunilla bydlí u mě na Rackarbergetu, má tady na podlaze matraci. Ano, vím, že se rozešla s Lennartem. Oba je to hrozně mrzí, ale takhle to holt občas v životě bývá, citům neporučíš, čas zahojí všechny rány… bla bla bla.

Gunilla si uvědomila, že když myslí na Birgittu, trochu jí to v jejím stavu pomáhá. Překvapilo ji, že s tím, jak se vzdaluje od Karlstadu a blíží k Uppsale, je jí tak nějak lehčeji. Na půl cesty mezi Örebrem a Arbogou si dokonce zapnula rádio. Pak se ale za svůj lehkomyslný přístup zastyděla a znovu se rozbečela.

Swimming, perhaps drowning, in a sea of emotions – na tahle slova kdesi narazila. Docela dobře vyjadřovala její momentální rozpoložení. Utonout ale neměla v plánu. Ani náhodou, konstatovala a nazlobeně se vysmrkala do posledního papírového kapesníku, který jí ještě zbyl. Musím začít znovu žít, ne skončit.

Jedno jí ovšem bylo naprosto jasné. Opačným směrem hned tak nepojede. Nějakou dobu to potrvá. Měsíce, možná roky. Ať si táta, máma a sestra říkají, co chtějí.

V každém případě mám svého Sigurda, pomyslela si, když zastavila v Hummelstě, aby natankovala. Takhle se jmenoval její volkswagen, kterého koupila loni v létě od Lennartova bratrance. Červené, trochu poškozené auto, které mělo pod kapotou najetých sto tisíc kilometrů. Přitom je spolehlivé jako švýcarské hodiny, pomyslela si. Klepu to na dřevo.

Skutečně – v Birgittině pokoji byla připravená matrace, ale jen na několik dnů. Od úterka prvního července čekalo Gunillu něco zcela jiného. Skoro se na to neodvažovala pomyslet, na druhou stranu nemohla jinak: jedna plus jedna v Sibyllině ulici v Luthagenu. Obojí, čtvrť i ulici, si našla na mapě v knihovně v Karlstadu, jakkoli z ní – přirozeně – nemohla vyčíst, jak to tam přesně vypadá.

Byt patřil Tomasově tetičce, byl jakýmsi rodinným bonusem. Jakmile se doma dozvěděli, že si Tomas odslouží vojnu v Uppsale, stalo se samozřejmostí, že ho bude obývat. Pak přece ve městě zůstane a bude studovat, ne? Jistě. A navíc: všechno pro rodinu. Tetička žila celoročně ve Španělsku a byt v Sibyllině měla jen jako pojistku pro případ, že by se jí rozpadlo i třetí manželství.

Takhle to alespoň popisoval Tomas. Gunilla viděla byt na fotce, Tomas jí jich poslal celkem šest. Kdykoli se na ně dívala – stačilo, že na ně jen pomyslela –, zachvěla se vzrušením. Jednou to bylo tak silné, že musela jít do sprchy a uspokojit se. Budou tam žít spolu! Zatím se setkali celkem třikrát (kromě pobytu v Östersundu to bylo ve vypůjčeném pokoji v Sundsvallu a potřetí v motorestu u Västeråsu; oba to měli na půl cesty) a nyní se tedy k sobě nastěhují. S Lennartem během zmíněných čtyř roků nikdy nebydlela. Kdybych se svěřila mámě, omdlela by, pomyslela si Gunilla. Jak by zareagoval otec poddůstojník, na to se raději ani neodvážila pomyslet. Věděla, že právě tohle je její nejlepší obranou. Komukoli by se svěřila nebo by ho požádala o radu, každý by jí řekl, že se zbláznila. Její sestra. Kamarádi. Všichni.

Ne, nebudu na to myslet. Mlčeti zlato. Ukončit vztah, to byla jedna věc. Nastěhovat se k jinému muži věc druhá, nemyslitelná. Určitě by ji odsoudili.

Oni ji odsoudí.

Všichni kromě Birgitty. Nebudu tvrdit, že si myslím, že děláš dobře, řekla jí. Ale jsem si dost jistá, že bych se zachovala stejně. Jestli tě to trochu utěší…

Načež se zasmála svým typickým hlučným smíchem.

To je fajn, pomyslela si Gunilla Rysthová. Jsem vážně ráda, že Birgitta taky bydlí v Uppsale.

Klíč byl v plastovém sáčku pod sedátkem kola, přesně jak se dohodly. Birgitta celé léto pracovala v restauraci za městem a do bytu se měla vrátit až po deváté večer.

Nyní bylo půl třetí. Gunilla si postupně vynosila nahoru všechna zavazadla a odemkla byt. Birgitta jí řekla, že se skládá z pěti pokojů a společné kuchyně. V létě tu ale bydlí sama s Jukkou.

Jukka měl možná také nějakou brigádu, v každém případě nebyl doma. Gunilla se tak mohla nerušeně rozhlédnout po Birgittině pokoji i po společných prostorách – kuchyni, toaletě, koupelně. Navzdory nepřítomnosti tří pětin nájemníků tu nepanoval příliš velký pořádek. Gunilla si pomyslela, že ji vlastně potkalo velké štěstí. Ještě před začátkem prvního semestru se může nastěhovat do vlastního bytu a bydlet tam s princem svých snů. Vzpomněla si, že Birgitta bydlela nejprve několik měsíců v podnájmu. Když pak získala studentský pokojík na Rackarbergetu, byla nadšená.

Princ snů? Odkud to mám? pomyslela si Gunilla. Znělo to trochu ironicky a to se jí nelíbilo. Spojení princ snů znělo veskrze falešně, jenže Tomas Winckler falešný není. Těžko by někomu vysvětlovala, proč si tím je stoprocentně jistá. Ani to neměla v úmyslu. Jak bylo řečeno: mlčeti zlato.

Kdyby mi navrhl svatbu, pomyslela si, hned bych si ho vzala.

Panebože, řekla si vzápětí. Uklidni se, ty huso bláznivá! A nezapomeň si vzít pilulky. Je ti dvacet, neměla bys nejdřív získat nějaké vzdělání?

Když otevřela dvířka lednice, viděla, že si bude muset nakoupit. Birgitta si jednu přihrádku a jedno oddělení označila štítky „Biggan“, ovšem v lednici jinak nebylo víc než litr mléka, tuba kaviáru a tři žluté cibule. Birgitta jí řekla, že se stravuje třikrát denně v restauraci a že pokud bude chtít něco k jídlu, bude muset vyrazit na nákup. S tím, jak se stravuje Jukka, si nemusejí dělat starosti. Polička „Biggan“ ve spíži obsahovala balení ovesných vloček, sáček sucharů a láhev kečupu. No nic, pomyslela si Gunilla. Strávím tu jenom tři dny. V sobotu už budu mít vlastní kuchyň a tam to bude vypadat jinak.

Podívala se na hodinky. Do rande s Tomasem na Novém mostě zbývaly tři hodiny. Při pomyšlení na něj se zachvěla. Přesto se rozhodla, že udělá to, co ji napadlo u lednice: nepůjde se osprchovat, ale zajde na nákup.

Přišla o deset minut dřív. Měla obavy, aby trefila, ale pak si ověřila, že Tomas nelhal: Nový most leží skutečně uprostřed města.

Přestože byl teplý večer, po ulicích nechodilo moc lidí. Tomas jí to tak popisoval. Než se do ní na konci srpna vrátí studenti, Uppsala připomíná v létě ospalé švédské maloměsto. Je zelená a krásná, zejména levý břeh řeky, ovšem většina obyvatelstva se v tu dobu nachází někde jinde.

Gunille to nevadilo, naopak. Co by si mohla vlastně víc přát než mít po dobu dvou měsíců, než zahájí studium na katedře anglistiky, možnost seznamovat se s městem a vrůstat do něho?

Snad to, aby měl Tomas stejně tolik volného času jako ona – ale člověk nemůže mít všechno. Vojnu, která mu měla skončit na podzim následujícího roku, prodělával na místě nazvaném Polacksbacken, většinu večerů měl ale volno. Stejně tak o sobotách a nedělích. A v polovině července – za pouhých čtrnáct dnů – ho propustí na týdenní dovolenku.

Gunilla se opřela lokty o kamenné zábradlí mostu a zadívala se na zakalenou, poměrně prudce proudící vodu v řece. Můj život, pomyslela si, můj život nemůže být lepší, než je právě teď.

Jak to, že ji tato myšlenka napadá pouhého půl dne poté, co usedavě plakala a cítila se mizerně na värmlandském odpočívadle? Rozhodla se, že touto otázkou se nebude zabývat.

Rozhodně ne teď – náhle si totiž všimla, že se pod velkými stromy na pravém břehu rychlým krokem blíží Tomas.

V jedné ruce nesl kytici, v druhé láhev vína. O půl hodiny později už spolu leželi na dece na svahu pod zámkem, v úkrytu mezi keři. Gunilla se smála, když jí Tomas vysvětloval, že deku uzmul ve vojenském skladu a že ji na tomto místě rozprostřel předem, cestou k Novému mostu. Dodal, že doufá, že jí nebude připadat moc kousavá.

4 

Vzdálenost mezi domem a bytem činila rovných jedenáct set metrů, ale jen pokud se šlo nejkratší možnou cestou.

Eva Backmanová nejkratší cestou nešla, vzala to oklikou přes víceméně celé město po trase Oktoberparken, Rocksta, městský les, dále kolem nové hasičárny, hřbitova, sportovního areálu a školy Hassleskolan. Když pak vešla do bytu, mohla konstatovat, že jí to trvalo půldruhé hodiny.

Už měla ověřené, že je to čas, který potřebuje. Dům v Haze, kde čtrnáct let bydlela s Villem a jejich třemi syny, a byt v nejvyšším patře jednoho z nově postavených domů na Pampasu představovaly dva odlišné světy. Tisíc sto metrů, čtvrt hodiny chůze, nestačí. Potřebovala „čas na přechod“, proto se každou neděli vydávala zmíněnou oklikou.

To ale platilo jen pro každou druhou neděli a pro tento směr. O nedělích, kdy se vydávala opačným směrem – z života ženy žijící jako singl k matce tří dětí – nebyl žádný „přechodový čas“ potřeba. Důvod je nasnadě.

Kromě toho si kladla otázku, jestli je to tak skvělé řešení, jak si zpočátku myslela. Od rozvodu uplynuly dva roky, před rokem a půl se nastěhovala do bytu v ulici Grimsgatan. Všech pět členů rodiny, kterých se to týkalo, mělo tehdy za to, že je to výborný nápad. Mysleli si to hlavně kluci, kteří se díky tomu nemuseli stěhovat sem a tam, a být tak vystaveni ještě větším změnám. Jeden týden měli tátu, druhý mámu. V neděli se to prohodilo. Změna bývá občerstvující.

Eva Backmanová se utěšovala, že to tak nebude napořád. Jörgenovi bude v lednu dvacet, za dva tři roky on i Kalle opustí domov. Budou moc prodat dům a trochu si přilepšit. Pětileté čekání, pomyslela si a současně zjistila, že má stejně prázdnou ledničku jako před týdnem. Takhle že mají vypadat poslední léta před klimakteriem?

Bylo jí šestačtyřicet. Jakou jinou možnost má? Najít si jiného muže? Pokud ano, jak? Jak se to sakra dělá?

Neměla by se vrátit k Villemu?

Nikdy, pomyslela si. Vzala si hrnek s kávou a šla si sednout na balkon. Věděla, že Ville by okamžitě souhlasil, i kdyby to jen naznačila. To je na tom snad vůbec nejhorší. Stál by o její návrat. Poslední dobou o tom přestal mluvit při každé příležitosti, kdy se viděli, ale ona to z něj cítila, i když si jen telefonovali. To nenásilné naléhání jí stále víc lezlo na nervy. Vzchop se! měla chuť mu říct. Něco udělej! Zkus si třeba najít jinou ženu, v tom vašem sportovním klubu by jich jistě mělo hodně zájem. Ale mezi námi je konec. Finito!

Ano, cokoli, jen ne návrat do starých kolejí. Ale proč tu vlastně sedím na balkoně na odpoledním slunci a přemýšlím o svém exmanželovi? Že by těch devadesát minut „přechodu“ už nezabíralo?

Do háje, pomyslela si Eva Backmanová. Život ale umí člověka vyčerpat!

Zatímco seděla u počítače a platila účty, vzpomněla si na předešlý den. Ten byl příjemnější, daleko příjemnější. Byla na návštěvě u Barbarottiho a Marianne, na večeři ve Vile Pickford. Nebylo to ani zdaleka poprvé, ovšem poprvé jich u stolu sedělo deset.

Tři dospělí a sedm náctiletých. Marianne měla nejspíš pravdu, když prohlásila, že je to doslova rarita. Tři typičtí lidé narození v šedesátých letech, kteří mají děti s jinými třemi nepřítomnými lidmi, konstatovala. Barbarotti navrhl, aby si připili.

Na mládí Švédska, na jeho budoucnost!

Tvrdil, že tato slova jsou vyrytá na medailích, které získal v době své školní docházky. Nikdo mu to nevěřil. Vstal a šel hledat do zásuvek a krabic, aby předložil důkaz, ale vrátil se s prázdnýma rukama. Prohlásil, že se sbírky jeho medailí zmocnila jeho bývalá žena a všechny ty ušlechtilé kovy nechala kvůli mrzkému zisku roztavit. Jistě si tím přišla na slušné peníze, jen co je pravda. Díky prostému hlasování u stolu bylo možné věc uzavřít tím, že utkání důvěryhodnosti prohrál se skóre 9:1.

Eva Backmanová s sebou poprvé vzala i Jörgena, Kalleho a Viktora, kteří tak měli možnost poznat děti Gunnara a Marianne. Když se syny nasedala před cestou na Kymlingenäs do vozu, byla celá nesvá.

Máš nervy, mami, řekl jí tehdy Kalle. To nemusíš, my se umíme chovat, když je potřeba.

Měl pravdu. A nebylo ani potřeba se nějak zvlášť ovládat. U stolu došlo k několika tak veselým okamžikům, že si Eva musela otírat slzy smíchu. Proč život nemůže takhle vypadat častěji? Velká skupina lidí u jednoho stolu. Rodiče a děti. Hovory a smích. Co je na tom tak strašně složitého? Proč jsme v téhle zemi zapomněli na prastarou sociální funkci společného stolování?

Ale co když kouzlo spočívá právě v tom, že k tomu dochází zřídka? Je možné, že kdyby se to opakovalo každý den, omrzelo by to?

Nakonec tyto úvahy hodila za hlavu. Kliknutím odeslala platby a zadívala se na hodiny.

Půl šesté. Čas jít si koupit něco k snídani. Zítra je pondělí.

Ve chvíli, kdy jí zavolal Barbarotti, stála u pultu se sýry v samoobsluze ICA Stubinen.

„Díky za včerejší večer!“ řekla. „Všichni z mého týmu si ho moc pochvalovali.“

„My taky,“ pronesl Gunnar Barbarotti. „Budeme to muset zopakovat, a ne jednou.“

„Tak proto mi voláš?“ zeptala se Eva. „Chceš, abych k vám ráno zajela na snídani? V tom případě už nebudu nic kupovat. Jsem totiž zrovna v sámošce.“

„Ne. O pozvání na snídani nejde,“ odpověděl Barbarotti. „I když budeš samozřejmě vítána, jestli na tom trváš. Já jsem v Rönninge. V lese.“

„V lese?“

„Jo. Něco se tu stalo. Asunander původně povolal mě, ale teď si myslí, že bychom se na to měli podívat spolu. Myslím ty a já.“

„Co se stalo?“ zeptala se Eva.

„Případ,“ odpověděl Barbarotti.

„Případ?“

„Zkus si to slovo rozložit. Pří-pad. Pád. Smrtelný.“

„Co to plácáš?“ podivila se Eva.

„Prostě se tady v rokli našlo mrtvé tělo,“ upřesnil Barbarotti. „Šlo o pád z výšky dvaceti až pětadvaceti metrů. Skoro všechno nasvědčuje tomu, že šlo o nehodu, ale jsou tu jisté okolnosti…“

„Jaké?“ zeptala se Eva Backmanová.

„Vlastně jenom jedna,“ řekl Barbarotti. „Moment.“ Eva slyšela, jak Barbarotti několik vteřin s někým diskutuje. Pak pokračoval v rozhovoru s ní.

„Promiň. Mám-li být přesný, tak ta okolnost je opravdu jenom jedna. Na úplně stejném místě našli před pětatřiceti lety jiné mrtvé tělo.“

„Před pětatřiceti lety?“

„Ano. Dvacátého osmého září devatenáct set sedmdesát pět.“

Eva převzala půl kila sýru gruyère a zamyslela se.

„O co tehdy šlo?“ zeptala se. „Nešťastná náhoda?“

„Nakonec to tak bylo vyhodnoceno,“ potvrdil Barbarotti. „Ale vyžádalo si to docela dost času.“

„Vidím, že o tom hodně víš,“ poznamenala Eva.

„Zabývám se tím už tři hodiny,“ potvrdil Gunnar Barbarotti. „Něco se mi na tom nelíbí.“

„Něco se ti nelíbí?“

„Tak.“

„Má ta mrtvola – myslím ta dnešní – nějaké jméno?“

„Zatím ne,“ odpověděl Barbarotti. „Ten muž u sebe nemá doklady.“

„Muž?“

„Asi šedesátiletý.“

Eva Backmanová zamířila k regálu s mléčnými výrobky a znovu se zamyslela. „Co se ti na tom – kromě toho, že leží na stejným místě – ještě nelíbí? Nebo je to všechno?“ zeptala se.

„Mám takový ten pocit…“ začal Barbarotti.

„Aha,“ řekla Eva.

„Já vím, že na tyhle věci nemáš čich jako já,“ řekl Barbarotti, „ale to po tobě ani nikdo nechce.“

„Přestaň žvanit,“ napomenula ho Eva.

„Allright,“ řekl Barbarotti. „Volám vlastně proto, že jsem s tebou chtěl chvíli mluvit. Vedle mě stojí Wennergren-Olofsson.“

„Ajajaj,“ řekla Eva. „Chápu. Takže tímhle případem se budeme zítra zabývat?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Barbarotti.

„Případ smrti po pádu?“

„Jak vidím, pochopila jsi to správně,“ řekl Barbarotti.

„Už tě nebudu rušit. Tvoji kluci se nám moc líbili. Nashle zítra!“

„Vaše děti se nám taky líbily,“ řekla Eva. „Mládí Švédska, jeho budoucnost. Díky za brífink.“

„Není zač,“ řekl Barbarotti a ukončil hovor.

5 

Jsem Maria. Vrabčák.

Jsem sestra Super-Tomase a lidi si o mně myslí, že jsem cvok.

S tím, že si myslí, že jsem blázen, nemám problém. Naopak. Podle mě je skvělé, že mě tak vidí. Já sama vím, že se nejedná o šílenství. Jde o zlo.

A pokud ne přímo o zlo, tak o sobectví. Myslím sama na sebe. Ostatní ať se taky starají sami o sebe.

Nejsem tedy žádný Hamlet, to jistě ne. Lidé se domnívají, že člověk v dnešní době nemůže být zlý. Zvlášť pokud je to žena, které je devatenáct a je hezká. Ne-li přímo krásná.

A kromě toho chytrá. Překvapuje je, že jsem tak chytrá, moje známky jsou ve skutečnosti stejně dobré jako ty Super-Tomasovy. Končil školu dva roky přede mnou. Pokud to porovnáme, on měl svá písmena a já čísla. Učitelé byli v každém případě překvapení a naši také. Já překvapená nejsem, znám svou cenu.

Když mi bylo osm, byla jsem hezká a roztomilá. Tehdy jsem spadla z houpačky na hlavu a došlo u mě ke změně osobnosti. Můj vztah k ostatním lidem není takový, jaký by měl být. Tak to aspoň tvrdí můj psychiatr. Jmenuje se Douglas Dienesen. Od té doby k němu chodím. Naši mu věří, všichni mu věří, jen já ne. Vím, že ho začínám vzrušovat, a taky to, že už ho neuvidím.

Odjíždím totiž do Uppsaly. Jsem chytrá, ale došlo u mě ke změně osobnosti. Začnu studovat francouzštinu. Ostatní čekali, že budu bydlet s Tomasem v bytě tety Becky, začali o tom mluvit už na jaře, ale já odmítla. Vyrůstala jsem ve stínu tohoto miláčka rodiny, a proto teď nastal čas z něj vystoupit do plného slunce.

Časem si možná ještě přiberu práva, ale začnu francouzštinou. Ta mi připadá přiměřeně nezávazná a povrchní, v životě nemám žádné konkrétní plány. Bydlet budu v pokoji v domě v Norrtäljeské. Vyznačila jsem si to na mapě křížkem, dům leží sotva deset minut od nádraží.

Zítra vyrážím, tohle je můj poslední večer tady. Tašky už mám sbalené. Táta mě chtěl odvézt až do Uppsaly, ale já to kategoricky odmítla. Vylétám z hnízda a chci přitom použít vlastní křídla. Co by si o mně sakra všichni mysleli? Máma celý večer probrečela. Možná ne úplně celý, ale plakala v pravidelných intervalech. Zoufá si, že s tátou nevědí, co si počnou s domem, když tu teď s Tomasem nebudeme. Mysleli jste si, že nebudu nikdy dospělá, nebo co? Tak ten barák prodejte, říkám si v duchu. Jestli máma s tím fňukáním nepřestane, tak jim to přesně takhle povím. Prodejte barák a odstěhujte se do Španělska jako teta Becka. A jako ti strašní von Friesmanovi, o kterých pořád mluvíte. Jestli má někdo tolik peněz jako vy, nemá snad důvod zůstávat v Sundsvallu, ne? Ve Španělsku můžete od rána do večera hrát golf, polehávat u bazénu a popíjet sladké víno. Kašlu na ně. Právě v tom je můj problém. Všichni lidi mi můžou být ukradení. Hlavně mladí muži. Pokud bych měla s někým začít chodit – a pokud by nemělo jít jen o sex –, musel by to být někdo, kdo je stejně vyšinutý jako já. Stejný cvok a stejně chytrý. Teprve pak to může za něco stát.

Nesnáším změkčilé pozitivní řeči. Všechny ty nadšené kecy o naději. Život stojí za prd. Jsem zlá.

Je mi devatenáct, jsem krásná a myslím jen na sebe. Mějte to na paměti. Zítra napíšu několik řádek o tom, jak vypadá můj život v Norrtäljeské v Uppsale. Možná.

Jsem Maria. Vrabčák.

6 

„Kdo že říkal, že se na stejném místě něco stalo před pětatřiceti lety?“

„Elis Bengtsson.“

„Elis Bengtsson?“

„Ten člověk, co ho našel. Byl u toho i minule.“

„Co? Je to stejný člověk, který…“

Barbarottimu zazvonil telefon a Backmanová se odmlčela. Barbarotti hovor nepřijal.

„Promiň. Jo, minule se k tomu namotal. Tentokrát našel tělo. Bydlí nedaleko, byl se projít se psem… Tehdy i teď.“

Eva se na něj nedůvěřivě zadívala.

„Jak moc ti to připadá pravděpodobné, že se stejný člověk náhodou k něčemu takovému… namotá, jak říkáš… dvakrát po sobě?“ zeptala se.

„Moc pravděpodobné se mi to nezdá,“ uznal Barbarotti a podíval se na hodinky. „Ale za deset minut s ním budeme mluvit, takže to zatím nemusíme řešit.“

„Pořád neznáme jméno poškozeného?“ Barbarotti zavrtěl hlavou. „Bohužel ne.“

„Jak se jmenoval poškozený z roku 1975?“

Barbarotti se zadíval do papíru, který měl na stole. „Maria Wincklerová,“ odpověděl. „Bylo jí dvacet pět. Učila na škole v Kymlingeviku. Aprobace angličtina a francouzština. Když se to stalo, byla na té škole jen něco málo přes měsíc.“

„Byla místní?“

„Přistěhovala se sem,“ odpověděl Barbarotti. „Krátce předtím.“

„Rozumím,“ řekla Eva Backmanová a vzápětí se zamyslela nad tím, čemu vlastně rozumí.

„Lesem se tehdy pohybovala skupina houbařů,“ vysvětloval Barbarotti. „Možná sbírali brusinky, co já vím? Wincklerová se zřítila ze svahu, je tam hodně hluboký terénní zlom. Nejmíň dvacet pět metrů. Lidi tomu místu říkají Husí sráz.“

„Husí sráz?“

„Jo. Prý je to takové to zvláštní, prastaré místo. Skalní stěna, ze které se dobrovolně vrhali staří lidi, aby nebyli na obtíž…“

„To jsou jenom babský povídačky,“ namítla Eva Backmanová. „Tohle se nikdy nedělo.“

„Vážně?“ podivil se Gunnar Barbarotti. „No, tak teď se to stalo dvakrát během pětatřiceti let.“

„Tehdy to ale bylo nakonec klasifikováno jako nešťastná náhoda, ne?“

„Ano.“

„Myslíš, že skočila sama?“

„Možná.“

„Nemohl ji tam někdo srazit?“

„Možná.“

Eva Backmanová se zamyslela. „Vzpomínáš si na tenhle případ?“ zeptala se. „Nebo jsi tu v té době ještě nebydlel?“

„Přišel jsem sem až rok poté,“ odpověděl Barbarotti.

„Když jsem začal studovat na gymplu. Ne, nikdy jsem o něm neslyšel. Až teď. Tak co, popovídáme si s panem Bengtssonem?“

„Rozhodně,“ přisvědčila Backmanová.

Pan Bengtsson měl na sobě bílou košili a kravatu. Bylo mu sedmdesát sedm, ovšem Eva Backmanová by mu hádala o deset míň. Působil na ni svěže a vitálně, což si vysvětlovala jeho procházkami se psem. Oblečení nejspíš svědčilo o tom, že návštěva na policii je pro něj významnou událostí. Barbarotti zapnul záznam a namluvil úvodní formality.

„Pokud vám to nebude vadit, myslím, že bychom to mohli vzít chronologicky,“ řekl pak. „Mohl byste nám říct všechno, co si pamatujete z událostí v roce 1975?“

„Máte to ve spisu,“ namítl Elis Bengtsson.

„Já vím,“ řekl Barbarotti. „Nahlížíme do něj. Přesto byste nám to mohl stručně shrnout, co říkáte? Já ani tady inspektorka Backmanová jsme se tenkrát na vyšetřování nepodíleli.“

„Je to třicet pět let,“ řekl Elis Bengtsson.

„Skoro na den přesně,“ potvrdil Barbarotti. „Zemřela tam mladá žena. Jak jste se k tomu dostal vy?“

Elis Bengtsson pokrčil rameny. „Byl jsem venku se psem. Tenkrát i teďka.“

„Pokračujte,“ vyzval ho Barbarotti.

„Ale s jiným psem.“

„To jsem si myslel,“ řekl Barbarotti.

„S Madame Curie. Byl to stavěč.“

Má mladší tělo než hlavu, pomyslela si Backmanová.

„Pokračujte,“ pobídl ho znovu Barbarotti.

„Tenkrát jsem tam přišel dřív.“ Zasunul si dva prsty za límec košile, aby ji trochu uvolnil. Byla zřejmě nová a škrtila ho. Možná se mu do mozku nedostalo dostatečné množství kyslíku. „Krátce potom, co se to stalo. Tenhle mrtvej tam asi ležel dýl.“

„Jak to víte?“

„No… bylo to vidět. Myslím, že to říkal i ten doktor, co tam přijel.“

„V roce sedmdesát pět jste tělo také našel vy?“

„Ne,“ odpověděl Elis Bengtsson. „Když jsem tam přišel, stála už u něj skupina lidí a dívali se na ně. Dorazil jsem tam jako poslední. Ale krátce potom, co se to stalo.“

„Kolik bylo těch lidí?“

„I s tou mrtvou celkem sedm.“

„Sedm?“

„Jo. Byli na houbách. Nenašli ani prašivku, to jsem viděl. Nepřekvapilo mě to, protože v těch místech nic neroste. Je potřeba zajít dál, až k Rudýmu mokřadu.“

„Co se tam stalo?“

„Co by? Ta holka spadla dolů, do Husí rokle. Chudinka, byla na místě mrtvá.“

Eva Backmanová si odkašlala.

„Proč to vyšetřovala policie? Vzpomenete si?“

Bengtsson povytáhl krk. „Protože měli podezření, že ji tam někdo shodil.“

„Proč?“ zeptal se Barbarotti. „Proč měli takové podezření?“

Elis Bengtsson sevřel rty a několik minut otálel s odpovědí. „Protože křičela,“ řekl pak.

„Ona křičela?“ zeptala se Backmanová.

„Přesně tak,“ potvrdil Bengtsson. „Než dopadla a zabila se, něco křičela. Některý z těch lidí to slyšeli. Já taky. Byl jsem sice hodně daleko, ale v tý době jsem měl ještě dobrej sluch.“

„Co křičela?“ zeptal se Barbarotti. „Když někdo padá ze srázu, je celkem přirozené, že zakřičí, ne?“

„Právě v tom to je,“ nadhodil Elis Bengtsson.

„Jak to myslíte?“ chtěla vědět Backmanová.

„No, v tom, že něco křičela,“ vysvětloval Bengtsson.

„Ti lidi říkali, že chtěla něco sdělit.“

„Sdělit?“ zamračil se Barbarotti. „Co tedy volala… nebo zakřičela?“

„Nějaký slovo, kde bylo rrrr,“ odpověděl Elis Bengtsson. „Víc jsem neslyšel, byl jsem odtamtud sto metrů. Možná i víc. Ti, co byli blíž, to vysvětlovali různě.“

„Například?“ zeptala se Eva.

Elis Bengtsson udělal další dramatickou pauzu.

„Někteří tvrdili, že křičela ,Smrrrt!‘ Nebo ,Vrrražda!‘“

„Opravdu?“

„Jo, ale dva z nich říkali, že volala ,Vrrrahuuu!‘“

„Vrahu?“ ověřil si Barbarotti.

„Jo, vrahu,“ zopakoval Bengtsson a olízl si rty. „Jako že to křičela, aby tím dala najevo, že ji někdo vraždí. Tak tohle bylo to poslední, co udělala.“

Barbarotti a Eva Backmanová se na sebe krátce podívali a pak chvíli mlčeli. Elisi Bengtssonovi se podařilo rozepnout si knoflíček u límce.

„Jeho jméno ale nezakřičela…?“ zeptala se Backmanová.

Bengtsson zavrtěl hlavou. „Ne. Bejvala by udělala líp, jenomže člověk v takový situaci asi moc nepřemejšlí.“

„Asi ne,“ potvrdil Barbarotti. „Nevíte ještě o něčem dalším, co by mohlo napovědět, že ji tam někdo shodil?“

„Ne,“ odpověděl Elis Bengtsson. „Budete se muset podívat do toho vašeho spisu. Tenkrát to vyšetřoval komisař Sandlin. Mluvili jsme spolu několikrát… Oba jsme měli psa stejný rasy. Stavěče.“

„Spis si velmi podrobně prostudujeme,“ ujistil ho Barbarotti. „Sandlin už bohužel nežije.“

„Já vím. Jeho pes se jmenoval Birger, na to si vzpomínám. Strašný jméno pro psa. Můj se jmenoval Madame Curie. Všem svejm psům dávám jména po slavnejch lidech.“

„To není špatný nápad,“ zhodnotila Backmanová. „Nepřejdeme teď k tomu, co se stalo včera? Co říkáte?“

Udělat si obrázek o okolnostech hrůzného nálezu v Husí rokli trvalo deset minut.

Bengtsson předešlého dne vyrazil na svou obvyklou procházku s Lutherem. Z domova – Källvikského statku v Rönninge – vyšli po obědě a po rozhlasových zprávách, mohlo být pět minut po jedné. Po dvaceti minutách, přibližně u elektrického vedení, Luther najednou odběhl. Bengtsson ho asi po půlhodině uslyšet hlasitě štěkat. V té chvíli si zrovna dopřával pár minut odpočinku – seděl nad Husí strží. Pes stál na dně rokle u mrtvého těla, ale nijak se ho nedotkl. Elis Bengtsson hned zavolal domů manželce, aby kontaktovala policii. Poté sešel na místo a zůstal tam do příjezdu policie. Krátce po třetí tam přijela hlídka – Olsén a Widerberg – a s ní také lékař a sanitka se zdravotníky. Dost dlouho jim trvalo, než místo našli. Bez mobilu by to trvalo ještě déle. Elis Bengtsson si promluvil s lékařem – nějakým doktorem Rislundem – a pak z Husí rokle odešel. Bylo přibližně čtvrt na pět.

„Můžete k tomu ještě něco dodat?“ zeptal se Barbarotti, když muž domluvil. „My se vám určitě ještě ozveme.“

„Něco ano,“ odpověděl Elis Bengtsson. „Na tom místě se nestaly jen tyhle dvě události. Před sto padesáti lety tam přišla o život matka s dítětem. A v minulosti se tam lidi vrhali dobrovolně. Husí rokle je strašný místo. Jen abyste věděli.“

„Díky i za tuhle informaci,“ řekl Barbarotti a zastavil záznam. „Inspektorka Backmanová vám ukáže, kudy se dostanete k východu.“

„Není třeba,“ řekl Elis Bengtsson. „Já trefím.“

7 

Rickard Berglund se zastavil v květinářství ve Hřbitovní ulici a koupil tři žluté růže.

„Jste trochu nervózní?“ zeptala se prodavačka poté, co si od něj vzala drobné a jemu upadly dvě koruny na podlahu.

Rickard zvedl mince a zrudnul. Narážka prodavačky byla jasná – domnívala se, že růže jsou pro jeho dívku. Proč by si to nemohla myslet? Byla sobota odpoledne a Rickard byl vcelku hezky oblečený. Měl dokonce na tvářích trochu vody po holení, to u něj nebylo běžné.

„Ano, trošku,“ řekl a zasmál se. Pokusil se hrát tu hru s ní. „Jeden nikdy neví.“

„První rande?“

„Jak se to vezme.“

Pak kývl na pozdrav a rychle z obchodu odešel. Jak se to vezme? pomyslel si. Co to má znamenat?

Když se podíval na hodinky, zjistil, že je ještě moc brzy, proto se rozhodl, že půjde přes Anglický park a hřbitov. Tomas mu řekl, aby přišel v pět. Přijď v pět, nejdřív si hodinku dvě posedíme před domem.

Nyní bylo teprve půl páté. Rickard už v Sibyllině ulici jednou na krátké návštěvě byl, cestu tedy znal. Věděl, že na místě by mohl být za patnáct minut. Přijít dřív, to by působilo neohrabaně, což bylo to poslední, co si Rickard Berglund přál. Nechtěl být neohrabaný – ani dnes, ani nikdy jindy.

Prošel parkem směrem k budově katedry lingvistiky. Tráva pod starými jilmy a modříny byla metr vysoká, v létě se ji nejspíš nikdo nenamáhal posekat. Rickard už poznal, že se toho v Uppsale v letních měsících mnoho zastaví. Studenti se města opět zmocní až za dva týdny. Dnes bylo šestnáctého srpna, krásný a příjemný den na konci léta. Když Rickard otevíral litinovou branku vedoucí na hřbitov, pomyslel si, že život snad nemůže být lepší. Přinejmenším při objektivním pohledu.

Je mu dvacet a míří na račí párty, kterou prožije s dobrými přáteli. Nese tři růže. Co víc si může přát?

Růže ale nejsou červené, toho si prodavačka jistě všimla. Pokud by šel na rande se svou dívkou, neměly by být žluté. Žluté růže nemají s romantikou nic společného, pomyslel si.

Povzdechl si a problém „dívka“ nechal odplynout. Někdy se jím ale trápil, a to dokonce hodně. Je mu dvacet a ještě neměl holku, to není normální. Po dvou měsících na armádní škole pochytil všechno možné, mimo jiné tohle. Pochopil sice, že mezi branci není s tímto problémem jediný, jenže takových tam byla menšina. Zranitelná, trapná menšina, která to tajila. Většina jeho souputníků měla dívky doma, někteří z nich si našli další v Uppsale, například na ubytovně zdravotních sestřiček na protější straně ulice Daga Hammarskjöda. Bylo to příjemné a chytré řešení pro všechny strany. Někteří kluci tak měli dívky hned dvě. A všichni se těšili na den, kdy do města vtrhne deset tisíc studentek.

Holky? Ženy? Deset tisíc! Pokušení?

Sweden, the country of free love. Staffan, jeden z branců, navštívil měsíc před nástupem na vojenskou službu Londýn a tvrdil, že Evropa vidí jejich zemi právě takhle. Země volné lásky? Panebože, pomyslel si Rickard Berglund, který neviděl ani jeden ze skandálních erotických filmů jako 491, Jsem zvědavá žlutě nebo Jsem zvědavá modře. Žiju teď a tady, nebo…?

Zaplašil trýznivé myšlenky a zastavil se u nenápadného malého hrobu. Přečetl si nápis na náhrobku.

Henrik Aurelius 

Narozen 1851 

Skonal 1874 

Víc tam toho nebylo.

Třiadvacet, pomyslel si Rickard. Mladý muž, který zemřel před necelými sto roky. Bylo mu jen o tři víc, než je teď mně.

Zastavil se a nad téměř nečitelným nápisem se zamyslel. Jméno a dva letopočty, nic víc. Co jsi byl za člověka, Henriku Aureliusi? Proč jsi umřel tak mladý?

A pak: Jak jsi zemřel? Než nastal tvůj čas, stihl jsi milovat ženu? Věřil jsi v Boha?

Věřil jsi v Boha?

Kdybych věděl, že umřu za tři roky – kdyby to už bylo víceméně jedno, protože výčitky bych díky Smrtce mávající kosou hodil za hlavu –, odvážil bych se sblížit s nějakou dívkou?

Snad. Ale nejsem si tím ani zdaleka jistý.

Anebo mám svou váhavost považovat za ctnost? Mám se chovat jako za starých časů? Nejprve dokončit studium jako klasický duchovní, pak se oženit a teprve potom se do toho pustit? Nepřeju si, aby byla moje budoucí žena panna stejně nedotčená jako já sám? Je to hodně nemoderní? Není to jen krajní zbabělost a z nouze ctnost? Ostudný způsob, jak tenhle problém obejít?

Co bych měl udělat jakožto křesťan?

Tato otázka je zřejmě opravdu na místě. Ruku na srdce: mají věřící mladí lidé v posledním nervózním roce bouřlivých šedesátých let v tomto ohledu nějaký morální kompas?

Rickard Berglund si to nemyslel. Četl Camuse a Sartra, což pro budoucího kněze asi nebyla nejvhodnější literatura. Jenže Dostojevskij bývá přece také řazen mezi existencialisty. Mezi existencialisty a křesťany.

Něco v jeho nitru mu říkalo, že cesta k ženě nevede skrze knihy a myslitele. Nepomůže mu Dostojevskij, Kierkegaard ani žádný jiný. Pokud jde o tyhle věci, nepomůže mu ani literatura, to je jen rozptýlení a únik. Kdesi narazil na výraz ,příjemné svědění‘. Ať se snažil sebevíc, nemohl se toho slova zbavit. Nevěděl kudy kam, ani když žádal o radu Boha. Navíc měl pocit, jako by se tím Bůh ani nechtěl zabývat. Jistě, pomyslel si Rickard Berglund zachmuřeně. O co jiného křesťanství dva tisíce let usiluje než zahrnout tohle svědění mezi hříchy?

Co tedy s tím? Opít se a nechat, aby to vyřešila opilost, která rozpouští ostych a stud? Nebylo by to radikální řešení?

Jak sis s tím poradil ty, Henriku Aureliusi? Neodpověděl mu ani Henrik, ani hrubý a mechem částečně porostlý náhrobek. Sterilní otázky, pomyslel si Rickard. Myšlenky, které nikam nevedou. Jsem morální zbabělec. Vyšel ze hřbitova a zamířil do Luthagenu.

Poslední myšlenka ho přesto stále pronásledovala. Opít se a nechat tomu volný průběh. Tato metoda také není zárukou, mělo by se spíš říct: Doufat, že se to stane. Rickard se zatím v životě opil pouze dvakrát. Poprvé k tomu došlo více než před rokem, dva týdny před maturitou v Mariestadu. Ten večer pochopil, že v tomto mnohými opěvovaném stavu vidí svět jinak. Zdál se mu svůdný a bezstarostný. Vábivý?

Henrietta, spolužačka z vedlejší třídy, mu dala pusu a jemu se ji podařilo nějakým způsobem také políbit. Kromě toho ji objal, tiskl ji sobě, netrvalo to déle než minutu, ale vzpomínka na to – jak si jejich jazyky hrály, jak cítil její tělo –, ano, o tohle jde. O tu extázi. O závrať v krvi.