Ann Granger 

Nedokončená vražda 

Originální název: An Unfinished Murder 

Vydáno u HEADLINE PUBLISHING GROUP, London 2018 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2018 Ann Granger 

First published in 2018 by HEADLINE PUBLISHING GROUP. 

Translation © Petra Procházková, 2021 

Obálka © Emil Křižka, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9578-4 (epub) 

ISBN 978-80-243-9579-1 (mobi) 

Před několika lety jsem dopsala sérii patnácti detektivek o Alanu Markbym a Meredith Mitchellové. Od té doby jsem byla mnohokrát žádána o „novou“ Mitchellovou a Markbyho. Ale není tak úplně snadné znovu uchopit postavy, když mezitím uplynul nějaký čas. Jsou stále stejně staří? Nebo už mají nárok na zlevněné jízdné? A jak se změnil svět kolem nich?

Ano, oba zestárli a Alan Markby je v důchodu. Ale když nečekaně dojde ke znovuotevření starého případu, komisař Ian Carter a policejní inspektorka Jess Campbellová ho požádají, aby jim pomohl.

Takže tato kniha není jenom pro přátele Campbellové a Cartera, ale také pro všechny fanoušky Mitchellové a Markbyho. Jsou zpátky!

Prolog 

Zatáčka byla na obzoru a Josh se připravoval. Věděl, že jakmile jí projdou a ocitnou se z dohledu jejich domu, Dilys ho praští. Bylo jí o rok míň, teprve osm, a byla menší, i když podsaditá. Ale rychlá byla jako blesk. Takže ačkoliv Josh věděl, co přijde, a byl připravený uhnout, dobře věděl, že mu stihne zasadit několik bolestivých ran a kopanců, než se mu povede utéct jí z dosahu. Neměl dovoleno jí to vracet, protože tetička Nina řekla, že kluci by holky mlátit neměli. No, to je možná pravda, ale Josh věděl, že to stejně dělají, protože různí partneři, kteří procházeli životem jeho matky, jí často udělali monokl, ne-li něco horšího.

Když ještě bydleli u mámy (Josh o tom stále přemýšlel jako o době, „kdy bydleli doma“), klepala jim policie na dveře každý druhý den či noc, nebo mu to tak aspoň přišlo. Pokud pány v uniformě nepřivedly hádky, tak obraceli dům naruby kvůli drogám. Jednou dovnitř vrazili proto, že hledali brokovnici, která patřila mámině momentálnímu příteli. Nakonec ji našli pod Dilysinou postelí, a jakmile jejich máma zjistila, kam její přítel zbraň schoval, byla šílená vzteky. Když na něj vyrazila a oháněla se přitom nůžkami, museli ji držet tři policisté. Po tomhle incidentu zasáhla sociálka a oni skončili u tetičky Niny.

Josh nebyl Dilysin jediný cíl. Už zaútočila i na ostatní děti v nové škole, kam chodili. To způsobilo hodně problémů.

Dilys už věděla, že to nesmí dělat, ale pořád v sobě měla ten vztek, a tak si ho vybíjela na Joshovi. Dětský psychiatr, ke kterému Dilys poslali, to vysvětlil tím, že Dilys a Josh vyrostli v násilnické domácnosti. Byl to způsob sebeobrany, řekl doktor. Komukoliv, kdo by ji chtěl uhodit, tím Dilys dávala jasně najevo, že se mu to nevyplatí. Že ho uhodí taky. A tak útočila jako první.

Na jednu stranu to mohla být pravda, usoudil Josh. Ale to nevysvětlovalo, proč byl i on součástí každé přednášky o tom, že ostatní děti se bít nemají, protože on nic neudělal. To byla ta hořká nespravedlnost. Josh nikoho nechtěl praštit.

Nenáviděl násilí. Miloval svoji sestru. Předtím miloval i svoji matku – pořád ji miloval, ať byla kdekoliv – a cítil vinu za to, že ji v minulosti nedokázal ochránit.

Život s tetičkou Ninou celkem ušel, ovšem museli jste přijmout pravidla tetičky Niny a těch bylo hodně. Ale aspoň se nikdo nehádal, ani se neopíjel a pak nepozvracel všechno kolem a nemusela k nim jezdit policie. Tetička Nina říkala, že to znamená, že on a Dilys měli Velké Štěstí. Měli šanci na Normální Život. O tom se mohl taky přít, protože od rodičů, kteří se objevovali u školní brány, dobře věděl, že v normálním životě žily děti u svojí mámy, a ne u nějaké tetičky Niny. Většina ostatních dětí měla taky tátu. Josh nevěděl, kdo je jeho otcem. Nikdy se na to nezeptal, protože se děsil toho, že se dozví, že je to jeden z těch potetovaných partnerů jejich matky. A navíc měl podezření, že to jeho matka vlastně ani neví. Ale tenhle a další názory si nechal pro sebe, protože jestli se něco naučil, tak držet jazyk za zuby.

Ale teď se ozval: „Poslouchej, Dilys! Ne, že mě začneš mlátit, jasný?“

„Já chci,“ odpověděla Dilys prostě.

„Jenže já to nechci!“

„Cejtím se pak líp,“ opáčila Dilys potom, co chviličku zvažovala jeho argument.

„Ale já se líp necejtím. Mám na ruce velkou modřinu, jak jsi mě třískla včera. Copak mě nemáš ráda?“

Po té otázce začala Dilys potichu brečet a slzy se jí kutálely po tvářích. A tak ji obejmul, aby ji utišil, protože jí rozuměl. Na Dilys toho bylo vždycky moc a neuměla se s tím vypořádat. Nevyrovnala se s křikem děsivých chlapů ani s krví, co tekla matce po obličeji. Nevyrovnala se s pohledem na jejich matku sesunutou na gauči v drogovém oparu, neschopnou odpovědět na jedinou jejich otázku. A teď se neuměla vyrovnat s pravidly tetičky Niny, ani s domácími jídly, o kterých tetička Nina říkala, že jsou pro ně dobré. Museli sníst všechno, i když nikdy předtím v životě neviděli růžičkovou kapustu ani pastinák. Celý svůj krátký život, než přišli sem k ní, zvládali žít na rychlém občerstvení a pizzách do mikrovlnky.

Dilys na pár okamžiků popotahovala do jeho trička, než jí přestaly téct slzy. Pak ho kopla do holeně.

„Běž tamhle!“ nařídil Josh a odbelhal se pár kroků stranou.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Dilys docela klidně.

Tak to bylo. Vztek se uvolnil z místa, kde ho v sobě měla nahromaděný, a teď byla v pohodě… až do příště.

„Tetička Nina řekla, že se musíme jít projít,“ odpověděl Josh. „Ale už je skoro pět hodin a my musíme být zpátky do šesti, takže nemůžeme jít daleko. Kam bys chtěla jít?“

„Do hájku,“ řekla Dilys.

Hájek se říkalo kousku lesa za řadou obecních domů. Tetička Nina bydlela v prvním z nich. Přestože na hájek viděla z okna v kuchyni, neviděla do něj, protože ležel pod kopcem. Takže kdyby šli tam, nemohla by se plést do toho, co tam budou dělat.

„Dobře,“ souhlasil Josh.

Dilys se usmála a začala zpívat koledu „Dobrý král Václav“, kterou se učili ve škole před několika měsíci, na Vánoce. Líbil se jí ten příběh té písničky a nestarala se, že na ni není ta správná roční doba.

Do hájku chodily všechny místní děti, ne jenom Josh s Dilys. Šplhaly na nízké větve nebo si stavěly tábory v keřích a sbíraly ostružiny, když dozrávaly. Jenže Joshe s Dilys do svých táborů málo kdy pustili, proto si Josh se sestrou stavěli tábory jinde. Ale Josh prvotřídně šplhal, takže když se něčí čepice nebo míč zasekly ve větvích, děti zavolaly Joshe, aby tam pro ně vyšplhal. To znamenalo dočasný mír, kdy byli vpuštění do táborů ostatních. Byla to křehká chvíle a brzy skončila, protože Dilys se nakonec pokaždé zcela nevyhnutelně rozčílila.

Josh s Dilys přelezli ze silnice přes kamennou zeď na pole, přešli přes něj na druhý konec, pak slezli dolů do škarpy, kde Dilys popálily kopřivy a měla z nich bílou vyrážku, která hodně pálila. To mělo za následek deset minut hledání listů šťovíku, aby s nimi mohli potřít zarudlou kůži a zklidnit ji. Dilys pak měla zase špatnou náladu. Když pak konečně došli do hájku, byl opuštěný. Josh měl radost, že ho mají jen pro sebe a nemusejí vyjednávat o území na hraní s ostatními dětmi. Dilys našla spadlou větev a začala s ní mlátit do křoví a bouchat do stromů. Josh si spočítal, že je jenom otázka času, než se ožene i po něm. Proto vyrazil napřed a sešel z pěšiny do změti lesního podrostu, protože Dilys tak bude muset všechnu pozornost soustředit na zdolání cesty – a to s trochou štěstí vyčerpá všechnu její energii. Slyšel ji za sebou, jak se divoce ohání větví, aby si vyčistila cestu.

Mýlil se, když si myslel, že jsou v hájku sami, jelikož to tak nebylo. Před sebou skrz porost zahlédl kousek modré a bílé. Hádal, že tam někdo odhodil nějaké odpadky. Ale když se trochu přiblížil, uviděl, že tam někdo leží na zemi a zjevně spí. Ta osoba byla napůl přihrnutá listy a větvičkami, někde víc než jinde. Vypadalo to, jako by se někdo spáče snažil zakrýt, ale nedokončil to. Spodní část nohy v modrých džínách a chodidlo v bílé tenisce nebyly zakryté vůbec. Josh zaváhal a pak se přiblížil. Na opačném konci skrz listí vykoukl bledý obličej obrácený vzhůru, jako by se díval, kdo se blíží. Tvář patřila ženě. Josh usoudil, že vypadá docela mladě – možná proto, že měla dlouhé světlé vlasy jako jeho matka. Hlavu měla obrácenou na stranu a on viděl její čelo, nos a jedno oko. Ruka vykukující z mulče na něj mířila prsty s růžově nalakovanými nehty.

„Je opilá?“ zeptala se Dilys, která dorazila k němu a kriticky si ženu prohlížela. „Možná sem dolu spadla včera v noci cestou domů z hospody.“

„Ne,“ odpověděl Josh.

Oko bylo otevřené a průsvitné. Zíralo na ně, aniž by cokoliv vnímalo. Ta žena je neviděla. Nevidí nikoho a už ani nikdy neuvidí, protože Josh věděl, že je mrtvá. Cítil, jak mu začíná být špatně, jenže ze zoufalství, ne odporem.

Jejich matka už byla možná taky mrtvá, zrovna takhle, a jemu ani Dilys to jen nikdo neřekl. Neustále mu to dělalo starosti, ale bál se zeptat se tetičky Niny, protože by mohla odpovědět, že ano, jeho matka je mrtvá. Dokud bude žít v nevědomosti, existovala šance, že by mohla být ještě naživu a on by ji mohl znovu vidět. Ale jak tak hleděl na tu ženu, začal se děsit, že takhle to všechno skončilo i pro jeho matku.

„Co teda, to jenom spí?“ zeptala se Dilys.

„Jo!“ zalhal Josh. „Pojď, mohla by se vzbudit a naštvat se.“

Dilys stále držela v ruce větev a zamávala si s ní nad hlavou. „Mohla bych jí tímhle praštit. To by ji probudilo.“

„Ne!“ Josh ji popadl za ruku a stáhl ji zpět. „Poslouchej, musíme už jít zpátky, ano? Nesmíš říct ani slovo o tom, že tu tahle holka spí. Budou z toho potíže. Zase to hodí na nás. Vždycky to tak dopadne.“

„Nic neřeknu,“ pronesla Dilys rázně.

Josh věděl, že slib dodrží. Dilys slova moc nepoužívala, dávala přednost činům. Kromě toho také věděla, že mlčeti je někdy zlato.

„Tak jdeme.“ Josh pustil její ruku a vydal se zpátky stejnou cestou, jakou přišli.

Po chvilce si uvědomil, že neslyší Dilys. Zastavil se a obrátil se zpět. Jeho sestra ještě pořád stála vedle těla. Když uviděla, že ji pozoruje, věnovala mu vzpurný pohled.

„Pojď už!“ pobídl ji Josh. „Než se probudí.“

Dilys se vydala za ním a vrátili se zpátky na hlavní pěšinu. Zbytek cesty domů ušli bez jediného slova, dokud znovu nepřelezli tu kamennou zeď na silnici. V tu chvíli, když se Dilys škrábala dolů, si všiml, že něco svírá v ušpiněné pěsti. Třpytilo se to.

„Co to je?“ dožadoval se a pokusil se ji popadnout za ruku.

Ale Dilys na něj byla moc rychlá, jako obvykle. Popadl jen vzduch.

„Co to máš?“ vyštěkl na ni znovu a tentokrát musel znít opravdu rozzlobeně, protože Dilys neochotně rozevřela pěst a on uviděl, že v ní drží řetízek, na kterém byly připnuté malé stříbrné předměty. Byl to náramek s přívěsky. Jeho matka měla taky takový, dokud ho jeden z jejích partnerů neukradl a neprodal, aby si koupil dávku.

„Tos vzala tý holce tam v hájku!“ zalapal po dechu zděšeně.

Dilys vypadala vzdorovitě a zatvrzele, tak jak to uměla jen ona. „Na tom nezáleží,“ řekla. „Není to krádež, protože ta holka nespala. Já myslím, že umřela. Byla studená a divná na dotek, jako mrtvá ryba.“

„Tys na ni sahala?“

Joshův hlas zněl jako zaskřehotání.

„Jen abych sundala ten náramek. Je hezkej.“ Dilys šperk zvedla a natáhla ho. Předměty na něm se houpaly.

Josh teď viděl, že ta stříbrná cingrlata nejsou přívěsky, ale písmena abecedy. Jak Dilys držela řetízek natažený, uviděl, že dohromady se písmenka poskládala do jména R-E-B-E-C-C-A.

„Zahoď ho, teď hned!“ přikázal.

„Ne!“ odsekla Dilys útočně.

„Uvidí ho tetička Nina.“

„Neuvidí. Schovám ho. Umím před ní dobře schovávat věci. Je hloupá. Ještě nikdy nenašla nic, co jsem si schovala.“ Joshe vyděsila představa skrýše plné malých ukradených věciček, které jeho sestra někde nashromáždila. „Jestli to někdo najde, dostaneme se do spousty problémů!“ řekl a potom ho napadlo dodat: „A poví to tomu dětskýmu cvokaři, co tě k němu poslali!“

To na Dilys udělalo dojem, něco mumlala a ošívala se, ale nakonec náramek odhodila do blízkého trsu vysokých růžových polních květin, co jim tetička Nina říkala kohoutek.

„Pamatuj si,“ varoval sestru, když dorazili k domu. „Nikomu o tom neřekneš ani slovo!“

Dilys přikývla a uhodila ho do ruky, aby měla poslední slovo.

A přesně jak se dohodli – nikdy o tom nemluvili. Celé dlouhé roky.

Během příštích dvaceti let měl Josh noční můry o tom bledém, skelném oku zírajícím skrz listy, ale nemohl a nechtěl o tom mluvit. Ale pak jednoho dne svoje mlčení prolomil.

Promluvil si s panem Markbym a to jenom proto, že se dozvěděl, že pan Markby býval policejním detektivem, a to špičkovým.

A tak Josh doufal, že nebude šokovaný.

První část 

Kapitola 1 

„Jsem v důchodu,“ prohlásil Alan Markby.

Pronesl to nenuceně, ačkoliv byl zvědavý, co Joshe přimělo, aby se na to zeptal.

„Ale byl jste vážně detektiv? Tetička Nina to říkala.“

Josh Browning byl dospělý, ale stále žil s onou postarší dámou, která kdysi byla pěstounkou jeho i jeho sestry, když byli ještě děti. Správně se jmenovala paní Pengellyová, ačkoliv Josh o ní vždycky mluvil jako o tetičce Nině. Jeho sestra z Bamfordu odešla, ale paní Pengellyová a Josh společně bydleli v pomalu se rozpadajícím řadovém domku sociálního bydlení, který byl postavený z prefabrikátových dílů někdy v padesátých letech minulého století. Celé sídliště se jmenovalo po farmáři, od něhož obec půdu odkoupila, aby mohla stavět. Původně mělo jít jen o dočasné bydlení, jinde v zemi už takové „obytné komplexy“ dávno srovnali se zemí a nahradili je moderními domy, ale Brocket’s Row, kdo ví proč, ještě nikdo nezboural. Stal se z něj jeden z těch projektů, které se neustále odsouvají a nakonec se na ně zapomene.

Tamní domy původně sousedily s otevřenou krajinou a lesy, jenže ty povětšinou zmizely pod průmyslovou zónou se skladišti, původně optimisticky popisovanou jako „business park“. Ale Brocket’s Row stále stála. Z toho, co Markby věděl, Josh neměl žádnou jinou rodinu kromě sestry, kterou jednou zmínil jen tak mimochodem. Ale jen jednou jedinkrát a pak ztichl.

Josh toho moc nenamluvil. Ozval se jen zřídka, pokud to bylo naprosto nutné. Lidé si proto mysleli, že je duševně zaostalý, ale Markby věděl, že to tak není. Josh byl dost chytrý a všímavý. Pamatoval si, co viděl, do těch nejmenších detailů. Někdy Markbyho nesměle upozornil na nějakou maličkost na zahradě. Před rokem byla pod plotem krysí díra, ale Josh ji zasypal. Krysa se nevrátila, protože Josh kolem nasypal silnou dezinfekci a to by se nelíbilo žádnému zvířeti. Letos se kolem zahrady potulovala kavka a čekala na zbytky. Byla to vždycky ta stejná, trochu chromá, a Josh nikde neviděl jejího druha. V okolí žily i další kavky, třeba v kostelní věži vedle, ale tahle návštěvnice se usadila tady v zahradě. Byla to samotářka. „Jako já“, dodal Josh se vzácným úsměvem.

Dělal, co se zrovna namanulo, a dokázal si poradit skoro se vším. Alan Markby žil se svou ženou Meredith ve viktoriánském domě, na bývalé faře, a tam bylo vždycky co na práci. A tak se z Joshe během let stal častý návštěvník, maloval, přitloukal, lezl na střechu, aby vyměnil uvolněné tašky po zimních bouřkách, a čím dál častěji odváděl i těžkou práci v rozlehlé zahradě. Právě tam po Markbyho boku pracoval i dnes, ryl zeleninový záhon a připravoval ho na cukety. To byl Meredithin nápad.

Ale Markby netušil, co Joshe vedlo k tomu, aby se najednou zeptal: „Vy jste kdysi býval policajt, je to tak?“

Seděli zrovna v kůlně a popíjeli kávu během dopolední svačiny. Josh byl vysoký, urostlý a zabral hodně místa. Měl kštici zrzavých vlasů a jeho rysy jako by tesal sochař, který se se svému řemeslu teprve učil. Josh si natáhl nohy a zjevně přemítal nad hlínou obalenými holínkami, co měl na nohou. Jeho otázka přišla zničehonic, prostě ji vyslovil bez jakéhokoliv úvodu.

„Proč?“ zeptal se Markby, protože Josh pro takový dotaz musel mít nějaký důvod. Ten netlachal jen tak o ničem.

„Tetička Nina má za to, že jste býval důležitým policajtem tady v Bamfordu.“

„Býval jsem komisař a už je to docela dávno. Záleží na tom?“ Markby mluvil nenuceně, ale pozorně sledoval Joshův odvrácený obličej. Markby znal svědky. Dlouhá léta vyšetřování vážných zločinů ho naučila, že mají mnoho podob. Lháři a blouznivci, ti, co si nic neopatovali přesně, zveličovači a občas i nečekaně všímaví pozorovatelé. Vždycky se našli tací, kteří něco věděli, ale nechtěli s tím policii otravovat, protože to nemuselo být důležité nebo jim bylo trapné o tom mluvit. Nemohli jste je nutit, aby promluvili, ale když byli připravení, rozpovídali se sami od sebe, ačkoliv jim mohlo trvat dlouho, než na to došlo. Někdy jejich informace nebyly důležité a někdy, což bylo k vzteku, byly důležité dost. Nevěděl, do které kategorie spadá Josh, ale byl si naprosto jistý, že Josh něco ví, nějaké tajemství, a snaží se o tuto informaci podělit. Problém tkvěl v tom, že Josh nevěděl, jak na to, a zdálo se, že svým úvodním dotazem veškeré své nápady vyčerpal, a tak se vrátil ke svému obvyklému tichu.

„Je zvláštní, jak se někdy věci dějí…,“ pronesl Markby do svého hrnku s kávou. Vystřelil naslepo a v duchu si držel palce.

Josh se rozzářil. „To je ono!“ souhlasil. „Nikdy nevíte, jak se věci vyvrbí.“

„A jak se vyvrbily?“ odvážil se Markby zeptat.

Josh si přitáhl nohy k sobě, takže teď stál holínkami pevně na podlaze, a otočil si židli tak, aby se díval přímo na Markbyho. „Nechci, abyste si udělal špatnou představu o naší Dilys,“ řekl.

Dilys? Počkat, nebyla to ona Joshova tajemná sestra?

„V jakém směru?“ otázal se Markby. A pak dodal: „Tvoji sestru jsem nikdy nepotkal, tedy jestli to je Dilys.“

„No, to se vám teď ani nepovede, alespoň ještě nějakou dobu ne,“ odpověděl Josh. „Je ve vězení.“

„Co udělala?“ zeptal se Markby. Nevybavoval si, že by četl jméno Dilys Browningová v místních novinách.

„Vždycky mlátila do lidí,“ odpověděl Josh Markbymu upřímně. „Nemyslela tím nic zlýho. Mlátila mě. Mlátila děti na hřišti ve škole, kam nás poslali, když jsme přišli bydlet sem.“

„Bydlet s paní Pengellyovou, s vaší tetičkou Ninou?“ pobídl ho Markby.

Josh přikývl, očividně povzbuzený. „Dělá to, protože je nešťastná, víte? Když jsme byli děti, poslali ji k nějakýmu lepšímu doktorovi – psychiatrovi –, ale nepomohlo to. Nakonec Dilys toho doktora uhodila. Potom si ji mezi sebou doktoři hodně přehazovali, ale ničemu to nepomohlo.“

„A to pořád ještě mlátí lidi? Proto je ve vězení?“

„Přesně tak to je!“ Josh se nečekaně usmál. Byl to úsměv čiré úlevy. „Věděl jsem, že to pochopíte. Ale to je všechno, co kdy udělala, mlátila lidi. Není to zlodějka!“

„Někdo ji obvinil z toho, že krade?“

„Ne!“ zvolal Josh pobouřeně. „K tomu jsem se ještě nedostal.“

„Aha, promiň. Pokračuj.“

„Zakázali jí chodit do spousty klubů, hospod a podobnejch míst,“ řekl Josh smutně. „Byla už mockrát před smírčím soudem, tam v Londýně, kde žije. Ale teď naposled to bylo opravdu zlý. V hospodě napadla chlapa sklenicí a skoro ho podřízla. Všude byla krev, i na Dilys. Museli ho odvízt do nemocnice a tu ránu mu sešít. Byla to nehoda, nechtěla mu ublížit. Neuvědomuje si, že ubližuje ostatním, protože sama trpí uvnitř. To je to jediný, na co myslí, že ona trpí!“ Josh na Markbyho upřeně hleděl a snažil se ho přimět, aby to pochopil. „Neumím to vysvětlit. Jen, že to tak nemyslí. Jenom vyjela, ale zrovna měla v ruce skleničku…“

Markby si po tom příliš známém vysvětlení povzdechl. Náhodou jsem měl v ruce lahev… Zrovna jsem držel nůž na chleba…

„A?“

„A řekli jí, že tentokrát už určitě dostane nepodmíněnej trest, tak přijela za mnou. Přinesla kartonovou krabici se svýma věcma, aby si je u mě schovala, až bude ve vězení. Nemohla je nechat tam, kde bydlela. Štípli by jí je.“

„Jistě,“ přikývl Markby.

„No a potom, co odešla, se tetička Nina do tý krabice podívala a zjistila, že tam Dilys má hlavně oblečení a pár DVD, nic velkýho. Ale tetička Nina řekla, že nechce, aby se jí kolem povalovala stará krabice, a že to oblečení stejně zplesniví, jestli ho takhle necháme. Řekla mi, ať všechno vyndám ven. Že jí to oblečení vypere a hezky ho uklidí – a cokoliv dalšího tam najdu, že mám uložit někam k sobě do pokoje, do šuplíku. A tehdy jsem to našel, na dně tý krabice.“

„Našel?“ pobídl ho Markby. Jako by to tahal z chlupaté deky. Ale věděl, že se dostávali k tomu podstatnému. V tuhle chvíli bylo životně důležité, aby na Joshe nespěchal.

„Ten náramek. Našli jsme ho – teda, Dilys ho našla, tak nějak, když jsme byli děti. Bylo jí teprve osm. Okrádat mrtvý těla, to je zločin, ne?“

Josh se na něj upřeně díval a čekal na odpověď. Ale Markbyho na chvíli šokoval ten znepokojující přechod od nalezeného náramku k mrtvému tělu.

„Mrtvá těla…,“ dokázal zaskřehotat. Co bude proboha následovat? Kdo okradl mrtvé tělo? „Může záležet na okolnostech,“ pronesl opatrně. „Archeologové nacházejí věci na pohřebištích, které pak končí v muzeu.“

„Našel jsem – a Dilys přišla jen o pár minut po mně – mrtvou ženskou v hájku pod kopcem za domem. Byly na ní listy a kousky větví, ale nebyla úplně zakrytá.“

„Kdy to bylo?“ vyjekl Markby a automaticky sáhl pro mobilní telefon, ale pak ruku spustil, protože nechtěl Joshe přerušovat.

„Před lety, když jsme byli děti. Dilys a já, no, ostatní rodiny nás neměly rády, protože jsme pocházeli ze špatný rodiny. Navíc Dilys mlátila jejich děti a taky jsme nebyli odsud. Obviňovali nás z ledasčeho, většinou z věcí, co jsme ani neudělali. Tak jsem myslel, že nás nějak obviní i z tohohle. Ne, že jsme ji zabili, ale že jsme se neměli potloukat po lesích. Nevím…“ Josh se odmlčel a potřásl svými rudými kudrnami. „Oni už by si něco našli, z čeho nás obvinit. Tak jsem Dilys řekl, že o tom nesmí nikdy promluvit. Vám to teď říkám jenom kvůli tomu náramku s přívěskama.“

Nic neříkej! varoval se Markby v duchu. Počkej. Dostává se k tomu.

„Nechali jsme to tělo tam, kde bylo, a vyrazili jsme domů. Už jsme byli skoro tam, když jsem uviděl, že Dilys pěsti schovává něco třpytivýho. Byl to přívěskovej náramek – něco na ten způsob, jen na sobě neměl různý přívěsky, ale písmena abecedy. Povedlo se jí ho sundat tý mrtvý ženský ze zápěstí, aniž bych si toho všimnul. Dilys byla vždycky rychlá. Naštval jsem se, to vám povídám! Dilys si ho chtěla nechat a řekla, že to není krádež, protože ta ženská už je mrtvá. Ale přinutil jsem ji, aby ho zahodila. A ona to udělala. Díval jsem se na ni. Odhodila je do nějakých kytek, co rostly na náspu. Ale nevěděl jsem, že se pozdějc vyplížila ven, zase ho našla a celý ty roky si ho schovávala.“

Josh si povzdechl. „Je to moje chyba. Mělo mi dojít, že se pro něj vrátí. Měl jsem tam jít dřív než ona a zahodit ho někam, kde by ho nenašla. A tak je – byl – tady na dně tý krabice, kterou mi dala do úschovy. Pravda je, že jsem na tu ženu musel celý ty roky myslet. Napadlo mě, že má třeba rodinu a ta že ji hledá. Možná měla děti jako my – jako jsme tehdy byli my…“

Josh se v křesle sklesle sesunul. „Takže když tetička Nina řekla, že jste kdysi býval významnej polda, pomyslel jsem si, že vy jste zrovna ten člověk, kterýmu o tom říct.“ Josh vzhlédl. „Teď je na čase o tom někomu říct, že jo?“

„Ano,“ odpověděl Markby jemně. „Rozhodl ses dobře, Joshi. Máš ho ještě, ten náramek?“

Místo odpovědi Josh strčil ruku do kapsy džínů a vytáhl stříbrný šperk. Podržel ho natažený, aby Markby mohl přečíst písmena: R-E-B-E-C-C-A.

„Kolik ti bylo, když jste to našli, Joshi? Říkal jsi, že Dilys bylo osm?“ Markby věděl, že se mu chvěje hlas.

Josh přikýval. „Bylo mi devět, skoro deset.“

Markby v duchu rychle počítal. „Dobrý Bože…,“ zašeptal. „Rebecca Hellingtonová! Ty a Dilys jste našli Rebeccu Hellingtonovou. Joshi,“ řekl opatrně, „nech to tu u mě a já uvidím, jestli se mi to nějak povede vyřešit. Někdo tě možná požádá, abys ten příběh převyprávěl znova, aby si to mohl zapsat nebo nahrát na kazetu. Nemusíš si s tím dělat starosti, je to normální postup. Řekni to prostě tak, jak jsi to řekl mně. A neměj strach, že by tebe nebo Dilys obvinili z nějakého zločinu. Ani jednomu vám tehdy ještě nebylo deset let, to je hranice trestní odpovědnosti. Bylo by lepší, kdybyste bývali nahlásili, co jste našli – stačilo říct o tom tetičce Nině. Ona pak mohla kontaktovat policii. Ale právně vás z ničeho obvinit nemůžou.“

„No, tak to je pak v pořádku,“ řekl Josh a v hlase mu zněla úleva.

„Neřekli jste to tetičce Nině – paní Pengellyové, že ne?“ Josh se na něj podíval, modré oči vytřeštěné strachy.

„Pořád by nám to předhazovala! Samozřejmě, že jsme nikdy neřekli…“ Odmlčel se. „Každopádně,“ dodal, „když jsem šel do hájku příště, to tělo už bylo pryč.“

„Kdy to bylo? Kdy ses tam vrátil?“

Josh se zamračil. „Druhej den ne, protože hodně pršelo. Muselo to být ten další den. A to už tam nebyla, jak jsem říkal.“

„Dobře,“ Markby vstal a sebral prázdné hrnky od kávy.

„Odnesu je zpátky do domu.“

Josh se vytáhl z rozkládacího křesla, ve kterém byl zaklíněný, a také se postavil. Musel se sklonit, protože střecha na něj byla moc nízko. I sám Markby byl pořád vysoký, věk mu záda moc neohnul, ale Josh musí mít aspoň 190 centimetrů, pomyslel si.

„Doryju ten záhonek,“ oznámil Josh a vyrazil směrem k zeleninové zahrádce.

Markby šel v zamyšlení zpátky do domu a do kuchyně. Byla prázdná. Položil hrnky na stůl a vydal se hledat Meredith.

Kapitola 2 

Markby našel svoji ženu v pracovně, jak upřeně zírá do počítače. Světle hnědé vlasy, stále husté jen s několika šedivými pramínky, jí padaly dopředu kolem obličeje. Prsty spočívala na klávesnici způsobem, který napovídal, že přestala psát náhle, uprostřed věty.

„Nejde to?“ pronesl mírně.

„Celkem to jde, ale něco mi tu nesedí…“ Zaklonila se, protáhla si ruce nad hlavu, otočila se a usmála se na něj. „Co je nového?“ zeptala se.

Poté, co odešla do důchodu z práce v diplomatických službách, dala se Meredith na psaní knížek – konkrétně detektivek. Když s tím začala, protestoval, „Klidně piš, ale zrovna detektivní příběhy… Lidé si budou myslet, že jde o skutečné zločiny, o kterých jsem ti vyprávěl.“

„Ne, to tedy nebudou,“ oponovala, „protože všechny moje příběhy se budou odehrávat ve dvacátých letech minulého století. Každopádně, až je lidé budou číst, nebudou vědět, že jsem vdaná za bývalého policajta.“

„Brzy na to přijdou,“ odpověděl sklíčeně.

„No a co? Detektiv v mých příbězích je stejně povoláním ladič pian.“

„To myslíš vážně? Proč?“ zeptal se nevěřícně.

„Promyslela jsem to, abys věděl!“ Zněla dopáleně. „Ve dvacátých letech bylo v módě mít piano. Tak jako dneska mívají lidé televizi. Piana je třeba pravidelně ladit. Takže můj ladič pian navštěvuje různé domy, aby opravil piana. Potřebuje k tomu hodně času, tak je tam třeba hodinu, jen tiše sedí v salonku a brnká do strun piana, zatímco domácnost kolem něj běží dál a nejspíš zapomněla, že tam vůbec je. Může něco zaslechnout, něčeho si všimnout, být tam zrovna ve chvíli, kdy se něco divného stane.“

„Jasně…“ Markby se vzdal.

Jenže teď nevěděl, jestli otázka, kterou položila, byla řečnická – tedy, že narazila na háček v zápletce –, nebo jestli mu četla ve tváři, což uměla až příliš dobře. Ta hádanka se rychle objasnila.

Tiše se zeptala. „Co se stalo?“

„Nic… Tedy, chci říct, dozvěděl jsem se o něčem, co se událo před dlouhou dobou. Jde o starou nevyřešenou záhadu a má to co dělat s vyšetřováním, které jsem před lety vedl tady u nás ve spolupráci s oddělením v Gloucestershiru. A musím dodat, že bez velkého úspěchu.“

„Neříkej mi, že jste s Joshem vykopali životně důležité vodítko v bramborovém záhoně!“

Markby jí varovně pohrozil prstem. „Nedělej si z toho legraci! Jsi mnohem blíž, než si myslíš. Pravdou je, že jsem měl s Joshem zrovna dost zvláštní rozhovor.“

Meredith pozvedla obočí. „Mít s Joshem cokoliv podobného rozhovoru je zvláštní samo o sobě, ne? Já z něj dokážu vytáhnout jenom jednotlivé věty. Obvykle se mě zeptá na nějakou práci, co tu zrovna dělá, a jakmile odpovím, většinou jenom přikývne a odebere se pryč.“

„Tentokrát jsme měli pauzu na kafe v kůlně, když se mě zničehonic zeptal, jestli je pravda, že jsem před důchodem býval vysoce postavený policista. Prý mu to o mně řekla jeho tetička Nina – paní Pengellyová.“

„Je to jeho pěstounka, nebo tedy bývala,“ řekla Meredith, „ne skutečná teta. Co jí najednou přimělo mu říct, že jsi byl u policie? Udivuje mě, že to už dávno nevěděl.“

„Nevím, proč mu to řekla, to ještě budu muset zjistit. Ani mě nepřekvapuje, že o tom ještě nevěděl, protože on přece s lidmi moc nemluví, ne? Musím ti říct, co mi pověděl.“

Meredith tiše poslouchala, zatímco jí převyprávěl Joshův příběh. „Páni!“ pronesla měkce, když domluvil. „Kdo byla Rebecca Hellingtonová?“

„Je pohřešovaná posledních dvacet let. Nikdy neexistoval, tedy až do teď, žádný důkaz o tom, že zemřela. Její rodina – alespoň její otec – si myslela, že to tak musí být, protože se jim vůbec neozvala. Normálně telefonovala domů alespoň jednou týdně. Studovala vysokou pedagogickou školu na jihovýchodě Anglie, ale její rodina žila v Bamfordu. Měli ve městě cestovní agenturu. To, že je někdo pohřešovaný, ještě nemusí znamenat, že je mrtvý. Lidé někdy mizí záměrně a nikomu se neozvou. Mívají k tomu spoustu různých důvodů. Její matka dlouho trvala na tom, že existuje nějaké vysvětlení a Rebecca se objeví. Ale musím přiznat, že policie se tehdy klonila k názoru jejího otce. Ovšem pravdou je, že jsme neměli žádný důkaz ani pro jedno, ať už byla mrtvá nebo živá.“ Odmlčel se.

„Hledali jste ji i tady?“ pobídla ho Meredith, když se neměl k dalšímu vyprávění.

Markby začal. „Ano, ve spolupráci s oddělením v Gloucestershiru, jak jsem ti říkal. Oni vyšetřovali její zmizení na svém oddělení. Byli s námi v kontaktu, protože dvěma spolubydlícím na koleji a svému příteli řekla, že uvažuje, že by jela na víkend domů. Pokud to tak bylo, tak se tu nikdy neobjevila. Její rodiče na tom byli hrozně.“

„Tomu rozumím,“ řekla Meredith, „zejména, když ji čekali. Takže o tom, že na víkend přijede, určitě informovala i svoje rodiče, a ne jen pár kamarádů ve škole?“

„Zmínil se, že by přijet mohla, ale nepotvrdila to. Čekali, že se jim ozve, aby jim řekla, kterým autobusem a v kolik hodin přijede. Měla ve zvyku cestovat autobusy National Express, protože bývaly mnohem levnější než vlaky.“

„A ještě levnější, i když riskantnější, by bylo stopovat, ne?“ navrhla Meredith.

„Její otec mě ujistil, že to by nikdy neudělala. Vzpomínám si, jak mi vyprávěl, že na to je moc rozumná. Také jí řekl, že kdyby neměla peníze a nemohla si dovolit jízdné, pošle jí peníze nebo rovnou jízdenku. Musela mu to slíbit, protože nechtěli, aby stopovala.“ Markbyho obvykle klidné rysy se divoce zamračily. „Ani nevím, jestli tam ten hájek ještě vůbec je! Měl jsem se Joshe zeptat. Pamatuju si, když to za těmi obecními domy bývala převážně otevřená krajina. Udivuje mě, že tam ty domy ještě stojí – že paní Pengellyová v jednom z nich ještě pořád bydlí. Tu půdu během let zastavěli. Když nad tím tak přemýšlím, možná to byl jeden z projektů Dudleyho Newmana, nejspíš jeho poslední. Pamatuješ Newmana? Jeho vize budoucnosti byla pokrýt okolní krajinu cihlami.“

„Ten stavař? Pamatuju si ho, i když jsem s ním nikdy neměla moc co do činění. Ale na jednom jeho staveništi našli tělo, na to si rozhodně vzpomínám! Byla to pro mě docela ošemetná událost. Neříkej mi, že se to stalo znova. Začala bych si o Newmana dělat starosti!“

„Ano, to si taky pamatuju, ale pozdější zástavba za Brocket’s Row nebyly domy. Newman se nechal unést svou představivostí a postavil tam jakýsi business park. Co si vzpomínám, nic podezřelého tam během prací neobjevili – nebo pokud ano, nikdy to nenahlásili! Tomu areálu se moc dobře nevedlo a myslím, že teď jsou tam hlavně skladiště.“

„Takže ten hájek možná zabetonovali jen proto, aby naplnili Newmanův životní cíl?“

„Mohlo se to stát. Budu se tam muset podívat, než se svým příběhem půjdu za Trevorem Barkerem.“

„Nahlásíš to policii tady v Bamfordu?“

„Musím to nahlásit, je to moje občanská povinnost. A nahlásím to inspektoru Barkerovi, protože by se naštval, kdybych šel výš.“ Markby si povzdechl. „Doufám, že ten kousek hájku, o který nám jde, pozornosti Dudleyho Newmana unikl. Pak tu existuje šance, že Rebeccu ještě najdeme. Ačkoliv je pravděpodobné, že se její vrah vrátil krátce poté, co ji děti našly, a přesunul ji jinam. Třeba ty děti předtím slyšel a vetřelci ho vyplašili. Nebo se kvůli nim rozhodl, že hájek je až moc rušné místo, takže proto tělo přesunul jinam. Jediné, co víme, je, že nikdo jiný ji po Joshovi s Dilys neviděl, protože by nám to jinak musel někdo nahlásit. Josh se na to místo vrátil za dva dny, ale tělo mezitím zmizelo.“

Meredith měla připravenou námitku. „Jestliže nebyla pohřbená, jenom zakrytá větvemi a listím, jistě na ni musel narazit ještě někdo další, tak jako ty děti.“

„Což naznačuje, že tělo v tom stavu na zemi neleželo dlouho. Jak jsem řekl, vrah se buď vrátil a lépe ji pohřbil na tomtéž místě ještě ten samý den, brzy poté, co ji děti viděly. Nebo tělo úplně přesunul a pohřbil jinde – a my nemáme nejmenší ponětí kde.“ Pohledem se přesunul k oknu a k výhledu na kostel za ním. „Tak, Rebecco, kde jsi teď?“

„Tohle Joshovi nadělá problémy,“ pronesla Meredith vážně. „Zvládne to? Je rád, když mu lidi dají pokoj a může se věnovat svojí práci. Nebude se mu líbit, že se mu ke dveřím nahrne spousta neznámých lidí a bude s ním chtít mluvit.“

„Varoval jsem ho, že s ním policie bude chtít mluvit.“ Markby si povzdechl. „Ale spíš mě zajímá, jak to zvládne inspektor Barker! Nepotěší ho, až mu řeknu, že bude možná muset překopat slušný kus země a hledat tělo, které tam třeba ani není.“

„Když jsem dneska ráno vstal,“ řekl inspektor Trevor Barker, „jediné, co mě opravdu trápilo, byl fakt, že mám míň a míň vlasů.“

Rozpačitě si rukou prohrábl výrazně řídnoucí kštici. Nebyl přece starý a měl za to, že není spravedlivé, že plešatí. Jeho matka mu řekla, že díky tomu vypadá elegantně. Připomněla mu, že jeho otec také přišel o vlasy brzo. Ale žádný muž nechtěl slyšet, že vypadá jako svůj otec, když tomu otci bylo přes sedmdesát a synovi jenom čtyřicet čtyři.

„A věděl jsem, že až přijdu do práce, přistanou mi na stole obvyklé problémy,“ dodal zasmušile. „Ovšem nečekal jsem, že mi sem nakráčíš ty, Alane, a oznámíš mi, že tvůj zahradník před dvaceti lety našel tělo a nenahlásil to.“

A že u toho budeš vypadat jako zatracený Petr Pan. Proč Markby ještě nepřišel o vlasy? Barker uvnitř soptil. A ještě k tomu bylo Markbymu dopřáno toho druhu světlých vlasů, co nikdy ani moc nešednou. Na přípravcích, které si ženy kupovaly na barvení vlasů, se jí říká „popelavá blond“. Znal to, protože jeho žena takovou zkrášlující pomůcku využívala. A kdyby byl zlomyslný, napadlo by ho, že si Markby vlasy barví taky. Ale věděl, že to tak není. Markby měl štěstí, to je celé. On, Trevor Barker, to prostě v genetické loterii nevyhrál. Jeho návštěvník tu stál přímo před ním, určitě už mu táhlo na sedmdesát a vypadal stejně starý jako Barker.

„Elegantní,“ popsala mu jeho žena jednou Markbyho, když bývalého komisaře s manželkou náhodou potkala v místní restauraci. „A z těch jeho modrých očí mi přeběhl mráz po zádech!“

Barker na to své ženě nevrle řekl, aby si to nechala od cesty.

„Joshovi bylo v té době teprve devět let,“ připomněl mu Markby. „A byl v pěstounské péči. Neměl mámu, za kterou by s tím příběhem mohl běžet. Všechno jsem to už vysvětlil.“

„No ano, vysvětlil jsi to všechno skvěle!“ odsekl Barker a obrátil pozornost zpátky k problému. „Sám to místo neznám. Ten hájek, jak tomu říkáš, tam ještě pořád je?“

„Cestou sem jsem tamtudy jel a obhlédl jsem to tam,“ sdělil mu Markby. „Většina stromů tam ještě roste, ale jsou v žalostném stavu. Vypadá to, že se z toho stalo místo, kam občané Bamfordu vyhazují svoje nechtěné ledničky a televize. Nemluvě o pytlích se zahradním odpadem a dalšími odpadky. Podle Joshova popisu to za jeho dětství muselo být docela pěkné místo. Teď by se dalo říct, že je to tam pěkně hnusné.“

Barker ten pokus o vtip ocenil úšklebkem. „A ty zcela věříš historce svého zahradníka?“

„Naprosto. A kromě toho měl ten náramek.“ Markby ukázal na desku Barkerova stolu.

Barker upřel skleslý pohled na stříbrný řetízek, který byl nyní uzavřený v malém sáčku na důkazy. „No, budu to muset poslat výš. Překopat celou oblast? Takové drahé střílení naslepo nemůžu schválit bez povolení shora. A ti z toho nebudou mít radost, to ti můžu říct. Dneska se všechny výdaje hlídají do poslední pence. V okresu máme oddělení pro odložené případy, ale bojují tam o finance na prošetření případů mnohem slibnějších, než je tenhle. A navíc na to zkrátka nemají lidi. Tak si nedělej moc velké naděje! Mluvíme o náramku, který našly děti před dvaceti lety na pozemcích, z nichž už je dnes velká část zastavěná. Ten zahradník tvrdí, že ho jeho sestra stáhla z ruky mrtvole. Ale taky ho mohla prostě najít na zemi, kde ho někdo ztratil měsíce předtím. Já si tedy detailně nepamatuju všechno, co jsem dělal, když mi bylo devět. Ty ano?“

„Rozumím tvým pochybnostem,“ pronesl Markby mírně.

„Ale bylo by hezké, kdybychom tenhle případ mohli uzavřít.“

Barker se zaklonil a špičkami prstů zabubnoval na desku stolu. „Samozřejmě, byl to tvůj případ, že? Ty bys ho chtěl mít vyřešený.“

„Šlo o můj případ jen u nás a naše účast se tu omezovala čistě na zjištění, jestli ta dívka přijela domů. Policie v Gloucestershiru to řešila přímo tam, to zmizení samotné. Mluvili se studenty, kteří znali Rebeccu, a také s jejím přítelem.“

Barker se podezřívavě zamračil. „Předpokládám, že si toho přítele proklepli důkladněji než jen u výslechu? Třeba to byla milenecká hádka, nebo chtěla ze vztahu pryč. Ten kluk žárlil, znáš to.“

„Myslím, že ho tehdy vyslýchali víc než jednou. Ale nic nenasvědčovalo tomu, že by o jejím zmizení něco věděl. Popsali mi, že si dělal velké starosti.“

„Jasně, že si dělal starosti!“ vyštěkl Barker. „Mohl mít špatné svědomí!“

„Anebo to byl prostě mladý muž, který nikdy neměl žádné potíže s policií, jeho přítelkyně najednou zmizela a on nevěděl, co dělat nebo říkat. Ale já jsem ho nevyslýchal. To byla práce tamního kriminálního oddělení, což už jsem ti říkal. Já jsem tu jednal s jejími rodiči.“

„Jsou ještě naživu?“ zeptal se Barker. „Bylo by potřeba, aby potvrdili, že se jedná o její náramek.“ Dotkl se průhledného sáčku se stříbrným řetízkem.

„Bez ověření to nejsem schopný říct. Hádám, že by už teď byli v letech, jako já!“ Markby se na okamžik usmál. „Ano, mohli by ještě žít.“ Nesměle dodal. „Je tu jedna věc, kterou bych měl zmínit – jenom náhoda, abys rozuměl.“

„Povídej!“ pobídl ho Barker nevrle a vypadal ustaraně.

„No, v době, kdy jsem spolupracoval s Gloucestershirem, tam k tomuhle případu přiřadili mladého seržanta, bystrý chlapík, hned po škole…“

„Aha…,“ přitakal Barker prostě.

„Teď je z něj komisař. Jmenuje se Ian Carter. Později se přestěhoval jinam, jak už to bývá, ale teď je zase zpátky v Gloucestershiru.“

„Kam tím míříš?“ zeptal se Barker podezíravě.

„Jen chci říct, že než jsem odešel do důchodu, měl jsem v týmu čerstvě povýšenou inspektorku jménem Jess Campbellová. Byla velmi mladá. Teď je na oddělení v Gloucestershiru a pracuje s Carterem. Náhoda, jak jsem řekl.“

Následovalo ticho, během něhož Barker zamyšleně zíral do stropu. Když znovu sklopil oči, prohlásil: „No dobrá. Pošlu to dál. Ale přinejmenším s tebou budou chtít mluvit.“

Markby se rozhodl přehlédnout nedostatek nadšení a postavil se. „Díky, že jsi mě vyslechl,“ pronesl zdvořile.

Barker napřáhl ruku, aby nezaostal ve zdvořilosti. „Bylo mi potěšením, jak bych řekl za jiných okolností! Jen jsi mi nepřinesl zrovna dobré zprávy. Leda tak pro tebe.“

„Pro mě?“ zeptal se jeho návštěvník a pevně stiskl nabídnutou ruku.

Barker se poprvé od Markbyho příchodu usmál. „Nestává se často, aby vyšetřovatel dostal druhou šanci dlouho potom, co odejde do důchodu.“ Barkerův úsměv se šibalsky roztáhl. „O to tu přece jde, Alane, nebo ne? Dostat druhou šanci vyřešit starý případ?“

„Jsem v důchodu,“ řekl Markby už podruhé v ten samý den.

„Tak co ti Trevor Barker říkal?“ zeptala se Meredith netrpělivě. „Budou v hájku kopat?“

Markby ze sebe stáhl kabát a pověsil ho v potemnělé chodbě starého viktoriánského domu. Vypadalo to tam temněji a smutněji než obvykle, protože ubývalo světla. Moc toho na zahradě neudělal, pomyslel si. Jakmile mu Josh převyprávěl svůj neuvěřitelný příběh, strávil Markby zbytek pracovního dne projížděním oblasti, kterou kdysi pokrýval hájek, a poté rozhovorem s Barkerem. Než vešel dovnitř, zkontroloval, jestli Josh dokončil práci. Trochu ho překvapilo, že poté, co jeho zahradník pečlivě očistil a uklidil nářadí, odešel domů.

„Josh ani nepočkal, aby zjistil, jak jsem pořídil,“ řekl své ženě. „Hádám, že teď, když tíhu svého tajemství složil na moje bedra, došel k závěru, že už si s tím nemusí lámat hlavu. Je to na mně.“ Posmutněle se usmál.

„A jak jsi pořídil?“

„Trevor to předá dál,“ odpověděl. „Poradí se s nadřízenými. Nic jiného udělat nemůže, to bych mu křivdil. Znovu ten případ otevřít by bylo složité a drahé, takže pokud se nenajde opravdu dobrý důvod, aby se mohli domnívat, že najdou tělo nebo nějaké ostatky, nebude se jim do toho chtít. Konečně, nezáleží to jen na Trevorovi.“

„On Joshovi nevěří?“

„Ví, že já mu věřím, a očekávám, že si s Joshem promluví osobně. A navíc máme důkaz v podobě toho náramku. Ale možná to nebude stačit. Nikdo jiný na to tělo nenarazil, jenom Josh a Dilys. Krátce nato zmizelo – jinak by ho našel někdo jiný, jak jsi říkala ty. Vrah tam mohl být dokonce ve chvíli, kdy tam přišly ty dvě děti. Slyšel je přicházet, schoval se a pak vylezl, když utekly.“ Markby vypadal nespokojeně.

„Barker i každý, s kým se poradí, se bude vzpouzet.“

Došli do obývacího pokoje, kde z úcty k chladnému večeru hořel v krbu elektrický oheň. V zimě tam hořívalo opravdové dřevo, ale už se oteplovalo, alespoň během dne. Alan se s úlevným povzdechem složil do křesla.