Ellery Lloyd 

Není jako ty 

Originální název: People Like Her, 

vydáno u Mantle, an imprint of Pan Macmillan, London, UK, 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © 2021 by Ellery Lloyd Ltd 

Translation © Irena Steinerová, 2022 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2022 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0356-6 (epub) 

ISBN 978-80-279-0357-3 (mobi)

Pro Zu 

Prolog 

Je dost dobře možné, že umírám.

Každopádně se už nějakou dobu nemůžu zbavit pocitu, že se mi před očima promítá celý život.

Moje nejstarší vzpomínka: je zima, někdy začátkem osmdesátých let. Mám palčáky, neuměle upletenou čepičku a příliš velkou červenou bundu. Matka mě táhne na modrých umělohmotných saních přes trávník vzadu za domem a strnule se usmívá. Já vypadám promrzlá na kost. Vzpomínám si, jak mě v těch rukavicích zábly ruce, jak jsem cítila v kostech každý dolík a hrbol, každé zadrncání saní, a jak mámě vrzal sníh pod podrážkami.

Můj první školní den. Pohupuju hnědou koženou aktovkou s mým jménem na cedulce, která vykukuje z plastového okénka. EMMELINE. Jednu tmavomodrou podkolenku mám shrnutou u kotníku, vlasy spletené do nestejně dlouhých copánků.

Mně a Polly je dvanáct. Přespávám u ní doma, obě už jsme oblečené v károvaných pyžamech a s jílovou pleťovou maskou na obličeji čekáme, až v mikrovlnce dopuká popcorn. My dvě u nich v předsíni, o něco starší, před odchodem na halloweenskou párty, kde jsem dostala první pusu. Polly šla za dýni. Já za sexy kočku. Zase my dvě, za letního dne, v džínách a martenskách sedíme se zkříženýma nohama venku na strništi. V šatech na ramínka a s obojkovými náhrdelníky, připravené na maturitní ples. Vzpomínka za vzpomínkou, jedna střídá druhou, až mě napadá, jestli si vůbec dokážu vybavit jedinou důležitou scénu z doby dospívání, v níž by se neobjevila Polly s tím svým mírně nesouměrným úsměvem a nemotorným postojem.

Až teď, když na to myslím, mi dochází, jak je to vlastně smutné.

Roky těsně po dvacítce mi poněkud splývají. Práce. Mejdany. Hospody. Pikniky. Dovolené. Upřímně řečeno, i období kolem třicítky mám trochu v mlze.

Na některé věci ale nezapomenu nikdy.

Já s Danem v kabince fotoautomatu, na našem třetím nebo čtvrtém rande. Držím ho kolem ramen. Dan vypadá naprosto skvěle a já zase po uši zamilovaně. Oba se culíme jako šílenci.

Náš svatební den. Mrkám na kamaráda za objektivem, zatímco odříkáváme manželský slib. Dan mi se slavnostním výrazem navléká snubní prsten.

Naše líbánky, my dva spálení a opilí štěstím v baru na pláži na Bali při západu slunce.

Občas se mi ani nechce věřit, že jsme někdy byli tak mladí, tak šťastní, tak nevinní.

Chvíle, kdy se Coco se zuřivým řevem prodrala na svět, ulepená zbytky bílého mázku. Její svraštělý obličejík mi zůstane navždy vrytý do paměti. Ten okamžik, kdy mi ji podali. Tíha našich pocitů.

Coco, zasypaná konfetami z piñaty a rozesmátá na oslavě svých čtvrtých narozenin.

Můj syn Medwin, ale nikdo mu neřekneme jinak než Méďa, čtrnáct dní starý, příliš maličký dokonce i na miniaturní pyžámko, které má na sobě, v náručí své rozzářené sestry.

Až teď mi dochází, že to, co vidím, nejsou skutečné vzpomínky, ale vzpomínky na fotografie. Celé dny scvrklé do jediného statického záběru. Celé vztahy. Celé věky. Přesto se mi vybavují stále další. Další útržky. Další momentky. Jedna za druhou. Víří mi hlavou čím dál rychleji.

Méďa řvoucí v dětském nosítku. Rozbité sklo na podlaze v kuchyni.

Moje dcera na nemocniční posteli, stočená do klubíčka.

Titulní strana novin.

Chci ten film zastavit. Něco tu nesedí. Snažím se procitnout, otevřít oči, ale nejde to, víčka mám příliš těžká.

Neděsí mě ani tolik vyhlídka na smrt, jako spíš vědomí, že nikoho z těch lidí už možná nikdy neuvidím, pomyšlení na všechno to, co už jim možná nebudu mít příležitost říct. Dane – miluju tě. Mami – odpouštím ti. Polly – doufám, že mi to jednou odpustíš. Méďo… Coco…

Mám neblahé tušení, že se stane něco hrozného. Mám neblahé tušení, že za to všechno můžu já.

O ŠEST TÝDNŮ DŘÍVE 

Kapitola 1 

Emmy 

Nikdy jsem neplánovala, že budu instamáma. Dlouho jsem ani nevěděla, jestli budu vůbec máma. Jenže kdo z nás může upřímně říct, že se život vyvíjel přesně podle jeho představ?

Dneska jsem možná samá strie, troska bez trošky energie a utíračka zadků dvou uřvaných spratků, ale ještě před pěti lety byste mě mohli směle označit za módního guru. Odmyslete si nervózní tik v oku a namísto mého rozčepýřeného koupelnového drdolu s růžovým přelivem si představte elegantní mikádo vyfoukané dohladka. Dnešní ledabyle napatlanou rtěnku Ruby Woo od MAC nahraďte důmyslným konturováním, tekutými očními linkami a velikánskými náušnicemi, které by moje tříletá dcera nejspíš považovala za gymnastické kruhy. Nakonec to všechno nasoukejte do obtažených džínů a hedvábné košile značky Equipment. O kariéře v módním průmyslu jsem snila už jako oplácaná puberťačka s mastnými vlasy a předkusem a svou práci jsem naprosto zbožňovala. Nic jiného jsem nikdy dělat nechtěla, což by vám jistě potvrdila moje nejlepší kamarádka Polly – ta hodná, těžce zkoušená Polly. Sama se divím, že se mnou ještě vůbec mluví po těch nekonečných hodinách, kdy musela hrát fotografku, zatímco já jsem se před ní nakrucovala nebo se producírovala v máminých vysokých podpatcích po improvizovaném molu na zahradní cestičce, a po všech těch odpolednech strávených výrobou našeho vlastního časopisu za pomoci zažloutlých výtisků Daily Mail a lepidla na papír (já jsem samozřejmě byla vždycky šéfredaktorka).

Jak jsem se vůbec dostala odtud až sem? Jsou chvíle – při utírání novorozeneckého kakáníčka či mixování patnáctého papáníčka –, kdy si kladu stejnou otázku. Mám pocit, že se to všechno semlelo ráz naráz. V jednu chvíli jsem seděla v kostýmku Fendi v první řadě na milánském týdnu módy, a vzápětí už jsem v teplákách vlastním tělem bránila capartovi, aby provedl reorganizaci regálu s cereáliemi v supermarketu.

Mám-li být zcela upřímná, ke kariérnímu postupu z módní expertky na vystresovanou matku došlo jen šťastnou shodou okolností. Svět pomalu začínal ztrácet zájem o nablýskané časopisy plné krásných lidí, a tak kvůli škrtům v rozpočtu a úbytku čtenářů došlo k tomu, že právě když jsem začala stoupat po kariérním žebříčku, někdo mi ho podkopl pod nohama – a ještě ke všemu jsem zjistila, že jsem těhotná.

Proklínám tě, internete, pomyslela jsem si. Dlužíš mi novou profesi – a koukej se postarat, ať je to práce, která se dá dělat s miminem!

A tak jsem začala blogovat a vlogovat – zvolila jsem si přezdívku Naboso, protože doplňkem mých lodiček na jehlovém podpatku bylo odhalování duše. A víte vy co? I když mi chvíli trvalo, než jsem chytila to správné tempo, kontakt s podobně smýšlejícími ženami v reálném čase mě úžasně nabíjel.

Přeskočme teď dopředu k prvním měsícům po porodu a těm 937 hodinám, které jsem strávila přikovaná ke gauči s mou milovanou Coco přisátou k prsu. Mobil v ruce byl pro mě jediným spojením s vnějším světem a komunita žen, s nimiž jsem se seznámila na internetu, se pro mě stala doslova záchranným lanem. Blogování a vlogování byly sice mé první virtuální lásky, ale jen díky Instagramu jsem nezabředla příliš hluboko do poporodních chmur. Pokaždé, když jsem se přihlásila a uviděla komentář od jiné matky, která prožívala úplně to samé co já, měla jsem pocit, jako by mi někdo jemně a povzbudivě stiskl paži. Našla jsem své soukmenovkyně.

Loboutinky tedy pomalu ustupovaly do pozadí a jejich místo začínal zaujímat malý človíček. Naboso se proměnila v Mámu bez obalu, protože jsem matka, která je ochotná se ironicky ušklíbnout a všechno to na vás vybalit, bez příkras a bez pozlátka. A věřte mi, že tahle bláznivá jízda dostala další grády, když se před pár týdny narodil náš druhý uzlíček štěstí i nervů, Méďa. Ať už jde o prsní vložku vyrobenou z obalu od Happy Mealu nebo o plechovku ginu schovanou u houpaček, vždycky se ode mě dočkáte holé pravdy – ačkoli někdy bude lehce poprášená drobky z kukuřičných křupek. Škarohlídové s oblibou tvrdí, že Instagram ukazuje dokonalý svět, naleštěný, nafocený přes filtr a nasekaný do úhledných čtverečků – jenže kdo má na všechny tyhle pitomosti čas, zatímco mu na krku visí batole upatlané od kečupu? A když v reálu i virtuálu všechno drhne, když drát má zkrat, dítě hlad a já mám chuť se rozeřvat, připomenu si, že to všechno dělám kvůli vlastní rodině. A samozřejmě kvůli skvělé partě maminek ze sociálních sítí, které mě vždycky podrží, a vůbec je přitom nezajímá, kolik dní už jsem si nepřevlékla kojicí podprsenku.

To vy jste tím důvodem, proč jsem založila kampaň #sedivedny, v rámci níž se navzájem svěřujeme se skutečnými příběhy a pořádáme srazy naživo, kde otevřeně mluvíme o boji s temnějšími chvilkami mateřství. Část zisku ze zboží prodaného prostřednictvím kampaně #sedivedny bude navíc použita k zahájení široké diskuse o duševním zdraví matek.

Kdybych měla popsat, co v dnešní době dělám, asi bych řekla, že jsem multimatka na plný úvazek. Je to každopádně povolání, které chudákovi naší staré sousedce Joyce nejde do hlavy. Chápe, co dělá Táta bez obalu – píše knížky. Ale já? Influencerka je tak ošklivé slovo, že? Ovlivňovatelka? Roztleskávačka? Povzbuditelka? Nebo spíš buditelka? Kdoví? A nakonec, koho to zajímá? Já prostě jen dělám svou práci, dělím se s vámi o svůj rodinný život bez příkras a doufám, že se mi povede rozproudit otevřenou debatu o rodičovství.

Moje značka je založená na upřímnosti a já budu vždycky říkat věci tak, jak jsou.

Dan 

Kecy.

Kecy kecy kecy kecy kecy.

Tenhle Emmyin proslov jsem slyšel už tolikrát, že většinou ani nevnímám, jaký podivný slepenec výmyslů a vynechávek a smyšlenek a polopravd to je. Obdivuhodně jednolitý konglomerát toho, co se mohlo stát (ale nestalo), toho, co se stalo (ale ne takhle), a událostí, které si každý z nás dvou pamatuje úplně jinak (kulantně řečeno). Dnešní večer je z nějakého důvodu jiný. Když Emmy dneska večer mluví, když vypráví obecenstvu svůj příběh, který je zároveň do značné míry naším příběhem, uvědomuju si, že v duchu počítám, kolik Emmyiných tvrzení je přehnaných, překroucených nebo totálně nafouknutých.

Po třech minutách to vzdávám.

Asi bych vám měl vyjasnit jednu věc. Já netvrdím, že moje žena je lhářka.

Americký filozof Harry G. Frankfurt ve svém známém výroku vysvětluje rozdíl mezi lhaním a kecy. Tvrdí, že lži jsou nepravdy, jejichž cílem je záměrně klamat. Kecy se naproti tomu vyznačují tím, že jejich šiřitele ve skutečnosti vůbec nezajímá, jestli to, co říká, je pravda, nebo ne. Příklad: moje žena si nikdy nevyrobila prsní vložku z obalu od Happy Mealu. Pochybuju, že Happy Meal viděla byť jen z rychlíku. Nebydlíme vedle žádné obstarožní Joyce. Emmy byla, pokud se dá věřit fotkám vystaveným u její mámy, štíhlá a nápadně přitažlivá dospívající dívka. Možná že v každém manželství jednou nastane chvíle, kdy si začnete ověřovat historky, které ten druhý vykládá na veřejnosti.

Možná mám dneska večer jen nějakou divnou náladu.

Rozhodně není pochyb o tom, že moje žena je dobrá v tom, co dělá. Vlastně spíš skvělá. Ještě i teď, po tolikáté, co ji vidím při práci – na akcích jako je tahle po celé zemi, ve vesnických kulturácích, v knihkupectvích, v kavárnách i ve sdílených kancelářích od Wakefieldu po Westfield –, dokonce i když vím své o tom, jak moc se její historky blíží realitě, tak nemůžu popřít, že si dokáže lidi získat. Vyvolat uznalý smích. Jakmile se dostane k té části s plechovkou ginu, nějaká ženská v poslední řadě nadšeně zahaleká. S mojí ženou je snadné se ztotožnit. Lidi ji mají rádi.

Její agentku určitě potěší, že Emmy ve svém proslovu zmínila šedivé dny. Pardon! Hashtag sedivedny. Hned při příchodu jsem si všiml minimálně tří lidí, kteří měli na sobě modrou mikinu s nápisem #sedivedny a logem Mámy bez obalu na zádech a sloganem Vybal to bez obalu vpředu. Mimochodem, logo Mámy bez obalu představuje kresba ňader s hlavou mimina vykukující uprostřed. Osobně bych vybral ten druhý návrh, s medvědicí a medvídětem. Byl jsem přehlasován. To je taky jeden z důvodů, proč jsem se zatím pokaždé nějak vykroutil z toho, abych si některou z těch věcí vzal na sebe – vždycky ji náhodou nechám doma, buď v jiné tašce, nebo v sušičce či položenou na schodech, kam jsem si ji připravil, abych na ni tentokrát určitě nezapomněl. Člověk si musí někde stanovit hranice. Nějaká fanynka nebo sledující by si nás určitě chtěla vyfotit a okamžitě by tu fotku zveřejnila na Instagramu, a já nemám zájem navěky figurovat na internetu v mikině s poprsím.

Rád bych věřil, že mám ještě nějakou důstojnost. Dneska večer jsem tu v čistě vedlejší roli asistenta a psychické podpory, jako obvykle. To já pomáhám z taxíku vláčet krabice s reklamními předměty, vybaluju je a snažím se nahlas neskřípat zuby, když ostatní používají výrazy typu „merč“. To já zkraje večera nalévám sklenice bublinek, nabízím dortíky a v případě potřeby musím zakročit a zachránit Emmy, pokud s někým uvízne v nekonečném rozhovoru nebo se na ni nalepí nějaká podivná existence. Jestliže se Méďa rozbrečí, mým úkolem je vstoupit na pódium, opatrně vzít mimino Emmy z náruče a postarat se o něj – i když dneska večer je zatím jako andílek. Malý Medwin neboli Méďa, náš pětitýdenní synáček, potichoučku saje mateřské mléko a je mu úplně jedno, co se děje kolem, že je zrovna na pódiu a vůbec, nezajímá ho nic než prso před ním. Občas, když se během diskuse v závěru večera někdo zeptá, jak narození druhého dítěte ovlivnilo běh rodiny nebo jak se nám daří udržovat ve vztahu jiskru, Emmy mě se smíchem vyhledá v obecenstvu a vyzve mě, abych jí na tu otázku pomohl odpovědět. Když se lidé zajímají o bezpečnost online, Emmy mě obvykle pověří, abych vysvětlil tři zlatá pravidla, jichž se držíme při zveřejňování fotek našich dětí na internetu. Zaprvé: nikdy nesdílíme nic, co by mohlo prozradit, kde bydlíme. Zadruhé: nikdy nefotíme žádné z dětí ve vaně, nahé ani na nočníku, a už vůbec nikdy nezveřejňujeme snímky Coco v plavkách či jiném oděvu, který by na dospělém mohl být považovaný za sexy. Zatřetí: bedlivě hlídáme, kdo sleduje náš účet, a zablokujeme každého, kdo budí jakékoli pochybnosti. Tak nám to poradili odborníci, s nimiž jsme tuto problematiku hned na začátku konzultovali.

Přesto mám k tomu všemu své výhrady.

To, jak Emmy pokaždé vykládá, že začala blogovat o mateřství proto, aby zjistila, jestli existují nějaké spřízněné duše, které si procházejí tím, co ona? Totální hovadina. Pokud vážně věříte, že do toho spadla pouhou náhodou, tak to jen dokazuje, že mou manželku vůbec neznáte. Někdy si říkám, jestli Emmy dělá vůbec někdy něco pouhou náhodou. Živě si vzpomínám na ten den, kdy s tím poprvé přišla, tedy s tím blogováním. Věděl jsem, že jde s někým na oběd, ale až později mi prozradila, že ta osoba, s níž měla schůzku, je agentka. Emmy byla ve třetím měsíci těhotenství. Pouhých pár týdnů předtím jsme tu novinu oznámili mojí máti. Agentka? podivil jsem se. Až do té chvíle mě vůbec nenapadlo, že by tihle lidi z internetu měli agenty. Asi mě to mělo trknout. Když Emmy ještě pracovala pro módní časopisy, pravidelně se po návratu domů rozčilovala, kolik zase zaplatili nějaké debilní influencerce za to, že vypotí sto slov a zapózuje na fotce, odmoderuje nějakou akci nebo jim napíše pár blábolů na blog. Několikrát mi ukazovala výtisk, který jí pak poslali. Dotyčný příspěvek byl napsán tak, že jste se museli zamyslet, jestli jste utrpěli mozkovou mrtvici vy, nebo pisatel. Osekané věty. Metafory, které nedávaly smysl. Text nahodile prošpikovaný prapodivnými konkrétními podrobnostmi, které tomu všemu měly dodávat na věrohodnosti. Podezřele přesné údaje (482 hrnků studeného čaje, 2342 hodin ztraceného spánku, 27 zašantročených dětských ponožtiček) roztroušené v textu za týmž účelem. Významově posunutá slova. To ty bys měl psát tyhle věci, říkávala mi Emmy žertem, nechápu, proč se moříš s nějakými romány. Smáli jsme se tomu. Když se Emmy toho dne vrátila z oběda a řekla mi, s kým právě mluvila, myslel jsem, že si ještě pořád dělá legraci. Dost dlouho mi trvalo, než jsem pochopil, co má vlastně v úmyslu. Domníval jsem se, že cílem jejího snažení je dostávat boty zdarma. Ani ve snu by mě nenapadlo, že Emmy zaplatila za název domény a zabrala obě uživatelská jména na Instagramu, naboso i mamabezobalu, ještě dřív, než vůbec napsala první větu o lodičkách na jehlovém podpatku. Natož že bude mít během tří let milion sledujících.

Hned první rada, jakou nám její agentka dala, zněla, že všechno musí působit naprosto přirozeně, jako by do toho Emmy právě čirou náhodou spadla. Myslím, že žádný z nás dvou tehdy netušil, jak dobrá v tom Emmy bude. Jelikož jsou kecy založené na naprostém popření důležitosti pravdy a morální povinnosti o tuto usilovat, Harry G. Frankfurt tvrdí, že jsou ve skutečnosti rozkladnější a ničivější společenskou silou než staré dobré lhaní. Harry G. Frankfurt má na Instagramu podstatně méně sledujících než moje žena.

„Tahle značka je založená na upřímnosti,“ říká Emmy, tak jako vždycky na závěr přednášky, „a já budu vždycky říkat věci tak, jak jsou.“

Počká, až utichne potlesk. Zvedne z podlahy u židle sklenici vody a napije se.

„Nějaké dotazy?“ zeptá se.

Já mám dotaz.

To během tohohle večera jsem se konečně rozhodla, jak ti ublížím?

Myslím, že ano.

Samozřejmě jsem o tom přemýšlela už mnohokrát předtím. Napadlo by to asi každého v mé situaci. Byly to však jen pošetilé představy, denní snění. Něco jako televizní pořady. Naprosto nerealistické a nerealizovatelné.

Lidský mozek funguje zvláštním způsobem.

Kdovíproč jsem si myslela, že mi pomůže, když tě uvidím. Že mi to pomůže nenávidět tě o něco míň. Že mi to pomůže zbavit se zloby.

Jenže to vůbec nepomohlo.

Nikdy jsem neměla násilnické sklony. Nejsem od přírody vzteklá. Když mi někdo ve frontě šlápne na nohu, jsem to vždycky já, kdo se omluví.

Chtěla jsem ti vlastně jenom položit otázku. Jen jednu. Kvůli tomu jsem tam přišla. Na konci jsem se hlásila, držela jsem ruku zvednutou snad celou věčnost. Vidělas mě. Raději jsi udělila slovo ženě přede mnou, té, které jsi předtím pochválila účes. Pak sis vyslechla dotaz od ženy po mé pravici, tu už jsi znala jménem a z „otázky“ se nakonec vyklubala jen neškodná historka o ní samotné.

Pak kdosi řekl, že čas na dotazy vypršel.

Zkoušela jsem si s tebou promluvit po přednášce, jenže totéž napadlo i všechny ostatní. Postávala jsem tedy opodál, v ruce pořád tu samou skleničku zteplalého vína, z níž jsem celý večer usrkávala, a snažila se zachytit tvůj pohled – ale marně.

Samozřejmě nebyl žádný důvod, abys mě poznala. Nebyl důvod, proč bys měla můj obličej zaznamenat uprostřed davu. I kdybychom spolu mluvily, i kdybych se ti představila, stejně neexistuje žádný důvod, proč by ti moje – nebo její – jméno mělo být povědomé.

A když jsem tě tam viděla, jak si klidně dál žiješ, jako by se nechumelilo, když jsem tě viděla obklopenou všemi těmi lidmi, když jsem tě viděla rozesmátou a šťastnou, v tu chvíli jsem to věděla. Věděla jsem, že jsem si celou dobu jen něco nalhávala. Že jsem se nedokázala posunout dál, že jsem se s ničím nevyrovnala. Že jsem ti neodpustila; že ti nedokážu odpustit nikdy.

Tehdy už jsem věděla, co udělám. Zbývalo jen vyřešit, jak a kde a kdy.

Kapitola 2 

Dan 

Lidi mi často závidí, že jako spisovatel jsem věčně doma a můžu tím pádem trávit spoustu času s Emmy a dětmi. Myslím, že to jen ilustruje všeobecně rozšířenou představu o tom, že spisovatel nemá co na práci.

Dřív jsem vstával v šest ráno. V šest patnáct jsem už seděl za stolem v kuchyni s konvicí kávy a notebookem a procházel si jeden až dva odstavce ze včerejška. V sedm třicet už jsem chtěl mít napsáno minimálně pět set slov. V půl deváté jsem byl zralý na druhou konev kafe. V poledne jsem se v ideálním případě blížil cílovému počtu slov za den, což znamenalo, že odpoledne jsem mohl věnovat vymýšlení dalšího děje, vyřizování e-mailů a vymáhání honorářů za příležitostné články do literárních periodik, které jsem obvykle sfoukl po večerech u sklenky vína nebo o víkendech.

To bylo dřív.

Dneska ráno jsem se několik minut po šesté potmě kradl po schodech do přízemí a snažil se nikoho nevzbudit v naději, že bych mohl stihnout něco málo udělat, než se probudí zbytek domácnosti (a zhruba v šestašedesáti procentech případů začne okamžitě vřískat, povykovat nebo něco chtít). Na posledním schodě jsem zakopl o jakéhosi mluvicího jednorožce, který se odkutálel po podlaze a cestou začal zpívat písničku o duze. Potmě jsem zatajil dech, nastražil uši a čekal. Nemusel jsem čekat dlouho. Na tak malého človíčka má náš syn pozoruhodně velké plíce. „Promiň,“ omluvil jsem se Emmy, když mi ho předávala. „Zkontroluj mu plínku,“ odvětila. Když jsem procházel kolem pokojíčku Coco, zeptal se mě skrz dveře ospalý tenký hlásek, kolik je hodin. „Akorát dost na spaní,“ opáčil jsem.

Zato Méďa byl už úplně vzhůru. Odnesl jsem ho dolů do kuchyně, přebalil, navlékl ho do čistých dupaček a ty špinavé jsem strčil do igelitky na pračce, která už se povážlivě plnila. Pak jsme se spolu usadili na gauč v koutě vedle ledničky. Příští půlhodinu Méďa řval a já jsem ho houpal na koleně a snažil se mu vnutit mléko z lahvičky. Nakonec jsem ho nechal odříhnout, strčil jsem ho do nosítka a další půlhodinu jsem se s ním za neutuchajícího řevu procházel z jedné strany zahrady na druhou. Jakmile odbila sedmá, nastal čas vrátit ho Emmy a probudit Coco na snídani.

„Proboha, to už je hodina?“ povzdechla si Emmy. Na minutu přesně.

Bože, mít dvě děti dá člověku pořádně zabrat. Nevím, jak to zvládají rodiče, kterým děti nespí tak dobře jako ty naše. Máme s Emmy obrovské štěstí, že Coco prakticky hned od začátku, od nějakých tří nebo čtyř měsíců, prospala v noci plných dvanáct hodin. Spala, jako když ji do vody hodí. Když jsme ji vzali v přenosné korbě od kočárku někam na večírek, stačilo ji položit do kouta nebo do vedlejšího pokoje a celý večer jsme o ní nevěděli – a zatím se zdá, že s Méďou to bude stejné. Samozřejmě, že takovéhle věci se z Emmyina instagramového kanálu nedozvíte. Tam se donekonečna rozebírají cukající víčka, tmavé pytle pod očima a pocuchané nervy. Už od začátku bylo jasné, že co se týče sponzorů, je „matka, jejíž dítě spinká jako andělíček“ absolutně bez šance. Ta nemá co řešit a o čem psát. Popravdě, radši to moc nerozebíráme ani s ostatními rodiči malých dětí.

Krátce po osmé – v 8:07, abych byl přesný – je Méďa uložený k prvnímu šlofíku, Coco s Emmy nahoře v pokojíčku diskutují o dceřině dnešním oblečení a já už mám za sebou dvě hodiny poctivého rodičování, takže nastal čas ohřát si v mikrovlnce vystydlé kafe, které jsem si uvařil před hodinou a půl, nastartovat notebook a pokusit se silou vůle navodit to správné rozpoložení k zahájení dnešní tvůrčí činnosti.

Ve tři čtvrtě na devět už mám přečtené to, co jsem vyplodil včera, trochu jsem to učesal a jsem připravený začít sázet na papír nové myšlenky.

V půl desáté se rozdrnčí zvonek u dveří.

„Mám tam jít?“ křiknu nahoru do schodů.

Za poslední tři čtvrtě hodiny jsem napsal suma sumárum šestadvacet slov a momentálně dumám nad tím, jestli mám čtyřiadvacet z nich vymazat, či ne.

Na přerušování nemám náladu.

„Tak já jdu otevřít, jo?“

Shora se neozve žádná odpověď. Zvonek znovu zařinčí.

Významně si povzdechnu do prázdné místnosti a odstrčím se s židlí od stolu.

Naše kuchyň se nachází v přízemí v zadní části domu. Když jsem tenhle dům v roce 2008 koupil za peníze, které mi odkázal otec, bydlel jsem tu s bandou kámošů a tuhle místnost jsme prakticky nepoužívali, jen jsme tu věšeli prádlo. Bylo tu jen odrbané kanape, nefunkční hodiny na zdi, ulepené linoleum na podlaze a pračka, která při každém použití vytekla. Zadní okno vedlo na vybetonovaný plácek se stříškou z vlnitého plexiskla. Jedna z prvních věcí, které Emmy navrhla, když se sem nastěhovala, byla, abychom přístřešek zlikvidovali, udělali přístavbu do zahrady a vytvořili tím plnohodnotnou obytnou kuchyni s jídelním prostorem. A přesně to jsme taky udělali.

Samotný dům stojí na konci řady stejných georgiánských vilek asi tři čtvrtě kilometru od metra, naproti hospodě, která se v posledních letech dost vzmohla. Když jsem před lety sháněl nemovitost v téhle čtvrti, realitky ji vyzdvihovaly jako velice perspektivní oblast. Dnes se perspektiva stala skutečností. Dřív se každý pátek po zavíračce stával plácek před hospodou dějištěm klasických rvaček jako z filmu, včetně kotoulů přes kapotu, rozervaných košilí a roztřískaných půllitrů. Dneska bez rezervace neseženete stůl, když chcete o víkendu zajít na brunch, a na jídelním lístku najdete tresčí líčka, čočku a chorizo. Jeden z důvodů, proč se toho snažím co nejvíc napsat během dopoledne, je, že po poledni se u nás dveře prakticky netrhnou. Pokaždé, když Emmy položí na Instagramu otázku typu „Coco se rozhodla, že už jí ten její multivitamin nechutná – jaký jiný bychom měli zkusit?“ nebo „Neznáte někdo sérum, které by mi pomohlo zbavit se těchhle pytlů pod očima?“ či dokonce „Rozbil se nám mixér – doporučíte mi nějaký, maminky?“, okamžitě ji zaplaví zprávy od lidí z propagace s dotazem, jestli jí můžou něco nechat doručit domů. Což je samozřejmě přesně ten důvod, proč to dělá – je to rychlejší a lacinější než objednávka ze supermarketu. Celý tenhle týden Emmy běduje nad svými vlasy a celý tenhle týden nám firmy zdarma zasílají žehličky na vlasy, stylingové přípravky a šampony s kondicionérem v dárkových taštičkách převázaných stužkou a vycpaných hedvábným papírem. Nechci, aby to vyznělo nevděčně, ale jsem si docela jistý, že když Tolstoj psal Vojnu a mír, nemusel každých pět minut vyskakovat od stolu a podepisovat dodejku k další krabici reklamních dárků.

Cestou ke vstupním dveřím musím projít kolem úpatí schodiště do patra (tři ložnice, jedna koupelna) a míjím obývák se sedací soupravou, televizí a hračkami. Když se protahuju kolem hlubokého kočáru, golfek, koloběžky a přeplněného věšáku na kabáty, podruhé šlápnu na toho stejného jednorožce pohozeného na podlaze a zakleju. Člověk by nevěřil, že tady byla včera uklízečka. Všude se válejí kostičky lega. Všude jsou boty. Stačí se na pět minut otočit a hned je tu zase bordel jako v tanku. Spisovatel a literární kritik Cyril Connolly jednou poněkud jízlivě poznamenal, že kočárek v předsíni je nepřítelem umění. V našem domě je kočárek v předsíni navíc nepřítelem každého, kdo chce tou zatracenou předsíní projít. Procpu se kolem něj, zkontroluju si v zrcadle vlasy a otevřu dveře. Na prahu stojí dva lidi, muž se ženou. Žena je celkem mladá, asi přes pětadvacet, poměrně atraktivní, s popelavě plavými vlasy staženými do ledabylého ohonu. Je mi matně povědomá. Na sobě má džínovou bundu a podle všeho se právě chystá počtvrté zazvonit. Muž je trošku starší, něco po třicítce, připlešlý a vousatý. U nohou jim stojí velká taška. Chlápek má další brašnu přehozenou přes rameno a na krku mu visí fotoaparát.

„Vy musíte být Táta bez obalu,“ říká žena s culíkem.

„Já jsem Jess Wattsová.“

To jméno je mi taky matně povědomé, ale až když si potřeseme rukou, dojde mi odkud.

Ježíšikriste.

Sunday Times.

To je ta novinářka s fotografem z těch pitomých Sunday Times, co se mnou a Emmy přišli udělat rozhovor a fotoreportáž.

Jess Wattsová mě požádá, jestli bych jim mohl pomoct s věcmi. Samozřejmě, odpovím. S tlumeným heknutím zvednu tu velkou tašku a pokynu jim, aby šli dovnitř.

„Jen pojďte, pojďte dál.“

Omlouvám se jim, že se musíme prodírat kolem hlubokého a sportovního kočáru a všech těch ostatních krámů, a vedu je do obýváku. Tady je binec ještě větší. Někdo zřejmě rozcupoval víkendové vydání novin a rozházel je po pokoji. Televizní ovladače se válejí po zemi. Všude jsou pastelky. Když se otáčím k fotografovi, abych mu ukázal, kam si může rozložit nádobíčko, přistihnu Jess, jak si něco zapisuje do notýsku.

Zrovna chci poznamenat, že jsem si myslel, že přijdou až ve středu – tak to máme určitě zapsané v kalendáři na lednici, vzpomínám si, jak jsme se o tom s Emmy bavili –, když vtom si uvědomím, že vlastně je středa. Neuvěřitelné, jak snadno rodič novorozeněte ztratí pojem o čase. Neděli si pamatuju. Pondělí si pamatuju. Co se ale proboha dělo v úterý? V hlavě mám vygumováno. Obávám se, že když jsem jim otvíral, měl jsem vygumováno i v obličeji.

„Nedáte si čaj?“ nabízím. „Nebo kávu?“

Objednají si jedno kafe s mlékem a dvěma cukry a jeden bylinkový čaj s medem, jestli máme.

„Emmy!“ křiknu do schodů.

Manželka mi mohla vážně připomenout, že dneska mají dorazit ze Sunday Times. Stačila by zmínka. Třeba když jsem si včera večer lehal nebo když jsem jí ráno předával malého. Den nebo dva jsem se neholil. Mám neumyté vlasy. Jednu ponožku naruby. Býval bych měl aspoň čas roztrousit po pokoji nějaké zajímavé knížky, namísto dva dny starého, sluncem vyšisovaného Evening Standardu. Je těžké vypadat seriózně, když tam stojíte ve staré džínové košili se dvěma utrženými knoflíky a šmouhou od ovesné kaše na límci.

Sunday Times. Pětistránkový článek. Doma u instarodičů. V duchu si dělám poznámku, že nesmím zapomenout poslat e-mail o tom článku své agentce a oznámit jí, kdy vyjde. Špatná publicita neexistuje, jak se říká. Popravdě, vůbec nebude na škodu se jí trochu připomenout, aby věděla, že jsem ještě pořád naživu.

Chlápek s foťákem a novinářka právě debatují o tom, jestli se bude dřív fotografovat nebo dělat rozhovor. Fotograf začne obcházet po místnosti, měří expozici, tváří se zahloubaně. „Většinou všichni fotí v támhleté části domu,“ snažím se mu pomoct a ukazuju k zimní zahradě.

„V tom křesle, se zelení v pozadí.“ Ne že bych tím portrétovaným býval někdy já, samozřejmě. Občas stojím těsně mimo záběr a dělám na Coco obličeje nebo se jen dívám. Většinou, když nám do domu takhle vpadnou novináři, stáhnu se s notebookem do ateliéru na konci zahrady. Říkám do ateliéru, ovšem je to spíš kůlna. Ale mám tam žárovku a přímotop.

Žurnalistka mezitím sundala z police naši svatební fotografii – já s Emmy a její kamarádkou z dětství a hlavní družičkou Polly, všichni tři jsme zavěšení do sebe a usmíváme se. Chudák Polly, ty šaty pro ni byly spíš za trest. Emmy vzala náš svatební den jako příležitost vnutit své nejlepší kamarádce – docela hezké holce, ačkoli se opravdu obléká trochu jako moje máti – vizáž, jakou Polly do té doby vždycky zdvořile, ale rozhodně odmítala. Emmy tvrdila, že je to veřejně prospěšná služba pro její nezadanou kamarádku, a vzápětí začala procházet seznam hostů a vyptávat se mě, zda jsem nepozval někoho bez přítelkyně, manželky či partnerky. Podle mě ty šaty nakonec Polly moc slušely, jenže kdykoli objektiv mířil jinam nebo se Emmy zrovna nedívala, přistihl jsem ji, jak si zakrývá odhalené paže a ramena pleteným propínacím svetrem nebo si zouvá lodičku na vysokém podpatku a masíruje si chodidlo. Ke cti jí ovšem slouží, že ačkoli se cítila nesvá, celý den se dokázala usmívat. A to i přesto, že ten potenciální nápadník, vedle něhož jsme ji usadili u svatební tabule, celou dobu balil holku na druhé straně.

„Tak vy prý píšete knížky, Dane,“ osloví mě ta ženská ze Sunday Times s vlažným úsměvem a vrátí fotografii zpátky na polici. Řekne to tónem člověka, který ani nehodlá předstírat, že mu moje jméno něco říká nebo že ode mě snad něco četl.

Rozpačitě se uchechtnu a pronesu něco jako „asi to už tak bude“. Pak ukážu na vázané i brožované vydání mého díla v knihovně a na hřbet maďarského překladu vedle. Novinářka povyklopí výtisk v pevné vazbě, prohlédne si obálku a nechá knihu s lehkým klapnutím zapadnout zpátky na místo.

„Hmm,“ poznamená. „Kdy to vyšlo?“

Odpovím, že před sedmi lety, a když to říkám, uvědomím si, že už je to vlastně osm. Osm let. Těžko uvěřit. Každopádně mě šokovalo, když mi Emmy jemně naznačila, že je načase, abych přestal používat podobenku autora ze zadní strany obálky jako svou profilovku na Facebooku.

„Je to hezká fotka,“ dodala povzbudivě. „Jen ti není moc podobná.“ Už zůstalo nevyslovené viset ve vzduchu.

Fotograf se mě zeptá, o čem to bylo – tuhle otázku každý autor nenávidí a ten minulý čas je posledním otočením nože v ráně. Dřív bych mu možná odpověděl, že kdybych dokázal celý děj shrnout jednou či dvěma větami, nemusel bych to vůbec psát. V jiné náladě bych třeba zažertoval, že to bylo o dvě stě padesáti stranách, bratru za 7 liber a 99 pencí. Pevně doufám, že takový pitomec už dneska nejsem. Odpovím mu, že je to o chlápkovi, co se oženil s langustou. Zasměje se. Začíná mi být sympatický. Mému románu se ve své době dostalo velice dobrého přijetí. Velkorysá upoutávka na obálce od Louise de Bernièrese. Kniha týdne v Guardianu. Jen mírně povýšená kritika v London Review of Books a pochvalná recenze v literární příloze Timesů. Předkupní práva na filmové zpracování. Na černobílém snímku na zadní záložce se v kožené bundě a s cigaretou ležérně opírám o cihlovou zeď a působím dojmem člověka, kterého čeká zářná budoucnost.

Čtrnáct dní po vydání knihy jsem se seznámil s Emmy. Okamžik, kdy jsem ji poprvé spatřil na druhé straně místnosti, navždy zůstane jedním z rozhodujících milníků mého života.

Byl čtvrtek večer, společný známý otvíral bar na Kingsland Road, léto bylo v plném proudu a noc tak horká, že většina lidí postávala venku na chodníku. Ze začátku se zřejmě podávalo pití zdarma, ale než jsem dorazil na místo, zůstala tam už jen hromada kbelíků s rozpuštěným ledem a prázdnými lahvemi. U baru byla tlačenice v trojstupu. Měl jsem za sebou náročný den a hned další ráno jsem si potřeboval něco zařídit. Rozhlížel jsem se po kamarádovi, kterému bar patřil, abych mu řekl ahoj a sbohem zároveň a omluvil se, že se nezdržím déle, když vtom jsem ji uviděl. Stála u jednoho ze stolů u okna. Měla na sobě overal s hlubokým výstřihem. Tenkrát, ještě než změnila odstín na Instagramem oblíbenou tmavorůžovou, měla Emmy vlasy víceméně přírodně blond a trochu delší než dnes. Zrovna držela v ruce kuřecí křidýlko a okusovala ho. Byla to bez přehánění ta nejkrásnější bytost, jakou jsem kdy spatřil. Emmy zvedla zrak. Naše oči se setkaly. Usmála se na mě, trochu tázavě a s mírně svraštěným obočím. Opětoval jsem její úsměv. Neviděl jsem, že by měla na stole skleničku. Zamířil jsem k ní a zeptal se, zda ji mohu na něco pozvat. Zbytek už znáte. Tu noc šla ke mně domů. Tři týdny poté jsem jí nabídl, aby se ke mně nastěhovala. Do roka a do dne jsem ji požádal o ruku.

Až mnohem později jsem si uvědomil, jak špatně Emmy vidí bez brýlí, pokud nemá nasazené kontaktní čočky. Trvalo věčnost, než přiznala, že ji toho večera řezaly v očích – možná to souviselo s pylovou sezónou –, takže si je vyndala a její úsměv přes celou místnost byl určen rozmazanému růžovému fleku, o němž soudila, že se dívá jejím směrem, a jejž považovala za někoho z módní agentury. Až později jsem zjistil, že má přítele jménem Giles, který je právě na stáži v Curychu, a fakt, že jejich vztah už není výlučný, ho překvapil stejně jako mě jeho pouhá existence. Asi čtrnáct dní poté, co jsme se s Emmy dali dohromady, došlo k trapnému okamžiku, když Giles zatelefonoval, já jsem to vzal a řekl mu, ať přestane Emmy obtěžovat, načež mi oznámil, že spolu už tři roky chodí.

Moje žena měla odjakživa dost komplikovaný vztah s pravdou.

Ta věc s Gilesem by asi leckoho naštvala. Některé páry by v začátcích chození mohly mít pocit, že to vrhá stín na celý jejich vztah. Já si ale vážně nevzpomínám, že by to některého z nás nějak zvlášť trápilo. Vybavuju si, že hned o víkendu už jsme to vykládali jako veselou historku a záhy nato se to stalo zlatým hřebem v repertoáru anekdot, které jsme dávali k lepšímu na večírcích a kde jsme měli každý svou předem domluvenou roli a přidělené repliky.

„Skutečnost je taková,“ říkávala vždycky Emmy, „že jsem hned od první chvíle věděla, že Dan je ten pravý, za koho se jednou vdám, takže fakt, že jsem zrovna chodila s někým jiným, mi připadal nepodstatný. V duchu jsem se už s Gilesem rozešla, byl pro mě minulostí. Jen jsem se zatím nedostala k tomu, abych mu to oznámila.“ Při těch slovech vždycky rozpačitě pokrčila rameny, zkroušeně se usmála a střelila po mně pohledem.

Upřímně řečeno jsem to považoval za docela romantické.

Asi jsme v té době byli oba dost nesnesitelní. Tak jako většina mladých milenců.

Živě si vzpomínám, jak jsem svojí máti po telefonu oznámil (právě jsem bloumal po bytě s ručníkem kolem pasu a mokrými vlasy, držel jsem cigaretu a hledal zapalovač), že jsem potkal svou spřízněnou duši.

Emmy byla úplně jiná než kdokoliv, koho jsem kdy znal. Dodnes je úplně jiná než kdokoliv, koho jsem kdy znal. Nejenže je to ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy spatřil, ale je taky nejvtipnější, nejchytřejší, nejbystřejší a nejctižádostivější. Patří k lidem, u nichž je vám jasné, že se musíte neustále udržovat v té nejlepší formě, jinak jim nebudete stačit. Patří k těm, na které chcete zapůsobit, k těm, kdo pochopí všechny narážky dřív, než je vůbec dopovíte. Má v sobě to kouzlo, jímž zastíní všechny ostatní v místnosti. Povíte jí věci, které jste během prvních dvou hodin po seznámení nikdy nikomu neřekli. Změní váš pohled na život. Polovinu víkendu jsme trávili v posteli, druhou v hospodě. Nejméně třikrát týdně jsme večeřeli někde v restauraci, v alternativních podnicích zaměřených na blízkovýchodní kuchyni nebo moderních gril barech, kde nepřijímají rezervace. Ve středu večer jsme chodívali tančit a v neděli odpoledne na karaoke. Podnikali jsme výlety do cizích měst –Amsterdam, Benátky, Bruggy. Snažili jsme se zbavit kocoviny přespolním během, smáli se a postrkovali jeden druhého dopředu, když jeden z nás začal zaostávat. Pokud jsme večer nikam nešli, trávili jsme hodiny společně ve vaně, každý se svou knížkou a společnou lahví červeného vína, a střídavě jsme dolévali sklenice a dopouštěli horkou vodu.

„Teď už může být všechno jenom horší,“ žertovali jsme.

Dneska mi to všechno připadá hrozně dávno.

Emmy 

Víte, co udělá žena ze střední třídy den předtím, než jí přijde domů uklízečka? Proběhne celý barák, posbírá z podlahy ty nejtrapnější propriety, ošmrdlá záchod a srovná věci do komínků, aby v domě nebyl tak ostudný bordel.

Já to nedělám. Nikdy jsem to nedělala. Ovšemže máme paní na úklid, která k nám dochází dvakrát týdně, jenže my máme doma obvykle pořádek. Býval tam pořádek předtím, než se nám narodily děti, a je tam pořádek i teď. Před spaním se uklidí hračky. Pohádkové knížky se vrátí na polici. Hromádky na schodech nejsou povolené. Žádné prázdné hrnky na kuchyňské lince. Ponožky se neházejí na podlahu, ale do prádelního koše.

To znamená, že několik hodin před příjezdem fotografa pokaždé provádíme bordelizaci. Ale pozor, tím nemyslím prázdné krabice od pizzy a nevyprané trenky, ale jen tu a tam ležérně pohozeného pleteného dinosaura, pár kostiček lega či mluvicího jednorožce, tady odložené předvčerejší noviny, támhle zbořený bunkr z polštářů a občas nějaká ta osiřelá pantofle na nezvyklém místě. Dá to práci, vykalibrovat tu správnou míru nepořádku, protože špína budí odpor a s dokonalostí je zas těžké se ztotožnit. A s Mámou bez obalu se musí ztotožnit každý.

Binec můžu samozřejmě začít dělat až poté, co zkontroluju sociální sítě. Dan z toho sice není dvakrát nadšený, ale první hodinu každého dne má na krku Méďu on, protože já potřebuju obě ruce a celý mozek, abych pročetla všechno, co tam za noc přibylo.

Můj hlavní přispívací čas začíná, jakmile děti večer zapadnou do postele. Tehdy si můj milion sledujících nalije první sklenku vína a vrhne se po hlavě do propasti internetu, namísto aby sebraly poslední zbytky energie a popovídaly si s manželem. Na tuto chvíli tedy plánuju své zdánlivě spontánní a bezprostřední, ale ve skutečnosti předem pečlivě nafocené a napsané příspěvky. Včera večer to například byla moje fotka, na níž s rozpačitým úsměvem stojím před žlutou zdí, prstem ukazuju na své nohy v teniskách, z nichž každá evidentně patří k jinému páru, a na břiše mám řvoucího Méďu v šátku, který z nějakého důvodu vášnivě nenávidí. V doprovodném popisku vysvětluju, že jsem byla tak nevyspalá, až jsem ráno odešla z domu s mikinou předkem dozadu a jednou růžovou teniskou Nike a druhou zelenou New Balance, a nějaká extravagantní slečna v autobuse číslo 38 uznale poznamenala, že vypadám hustě. Určitě se to mohlo stát. Mým krédem je upřímnost, proto se hodí, když mé příspěvky obsahují alespoň zrnko pravdy. Spisovatelem je můj manžel, ne já – já prostě úplnou fikci vytvářet neumím. Potřebuju jiskřičku ze skutečného života, aby se moje fantazie rozhořela naplno a vyprodukovala historku, která bude znít věrohodně a autenticky. Navíc jsem zjistila, že si pak lépe udržuju přehled o svých mateřských přešlapech, abych si náhodou neprotiřečila, když musím pořád stejné příběhy omílat v rozhovorech, panelových diskusích, besedách a vystoupeních.

V tomhle případě neexistovala žádná extravagantní slečna, žádné špatně spárované boty a žádná městská hromadná doprava. Jen jsem málem vyběhla do Tesca ve svetru naruby.

Na závěr příspěvku jsem se zeptala svých sledujících, jestli se jim taky v nevyspání povedlo udělat nějakou botu – klasický trik, jak zvýšit zapojení, jak je pošťouchnout, aby zareagovaly. A samozřejmě, čím vyšší zapojení, tím víc sponzorů je ochotných vám platit za propagaci svého zboží.

Během noci přibylo 687 komentářů a přišlo mi 442 zpráv a na všechny musím zareagovat nebo odepsat. Někdy to trvá déle než jindy – když mi třeba napíše deprimovaná matka, která působí až nebezpečně nešťastně, nebo jiná, co už si neví rady s věčně brečícím dítětem trpícím kolikou, tak se jim snažím odepsat něco osobního, něco laskavého. Tady je každá rada drahá, zvlášť když jsem v podobné situaci sama nikdy nebyla, ale nemůžu přece nechat ty chuděry na holičkách tak jako všichni ostatní kolem nich.

„Ahoj Tanyo,“ ťukám do klávesnice. „Vím, jak je to těžké, když děti pořád jen řvou, řvou a řvou. Nerostou Kaiovi náhodou zoubky? Coco si hrozně vytrpěla, když se jí prořezávaly ty dva přední. Pomáhalo jí žužlat zmrzlý banán a vyzkoušeli jste už ty dětské gely? Slib mi, že se budeš starat i o sebe, maminko – nemůžeš se třeba chvilku natáhnout, když malý usne? Neboj se, ty to zvládneš a já na tebe budu celou dobu myslet.“

Tatanya_1991 si mou odpověď okamžitě přečte, jako by hypnotizovala telefon od chvíle, co stiskla odeslat, a zatímco přecházím k další zprávě, vidím, že už mi odepisuje.

„Ty NEJSI příšerná matka, Carly, a nikdy nesmíš ani na vteřinu zapochybovat o tom, že tě tvoje maličké miluje. Vážně by sis ale měla s někým promluvit. S lékařem? Se svojí mámou? Nebo si zajdi do kavárny a popovídej si se servírkou. Pro jistotu ti posílám odkaz na linku důvěry.“

Zpráva se odešle, ale zůstane nepřečtená. Tak další.

„Milá Elly, ty mi lichotíš! Samozřejmě, že si tě pamatuju z té akce minulý týden. Tu mikinu mám z Boden – jsem ráda, že vypadá dobře i předkem dozadu!“