Veronika Rubínková 

Samota Christlhof 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Veronika Rubínková, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9542-5 (epub) 

ISBN 978-80-243-9543-2 (mobi)

SLOVO AUTORKY 

12. května 1828 se ve Strážově na Šumavě rozpoutalo peklo. Obrovský požár připomínající apokalypsu zničil téměř celé město. Podle legendy šlo o dílo černé magie. Nedaleko Christlhofu, dnes poeticky nazývaného Pohádkou, měla žít stará čarodějnice. Nikdo neví, odkud přišla a za jakým účelem. Vypráví se, že zde provozovala černou magii a tajemné rituály, kterými děsila okolní lid. Po požáru došla lidem ze Strážova trpělivost. Vydali se ke Christlhofu, stařenu vytáhli ven před dům a zlynčovali ji. Když umírala, objala břízu, která u chatrče rostla, a toto místo proklela. Říká se, že v ten okamžik bříza vpila její krev a od těch dob má rudě zbarvené dřevo.

Každý, kdo se zde usadil, se se zlou potázal. Ženy měly zešílet, muži zemřít nepřirozenou smrtí. Nikdo nezůstal ušetřen. Jedna z žen měla uprostřed noci odejít ze statku do hlubokého neprostupného lesa s novorozencem v náruči a už se nevrátit. Její tělo ani tělo jejího dítěte se nikdy nenašlo. Mnohem dříve, než sem přišla čarodějnice, se tímto krajem prohnali Švédové. Vypráví se, že zpustošili nejen celý kraj, ale i několik stavení, která stávala na místě dnešní Pohádky. Tehdy neušetřili ani ženy, ani děti. Proto někteří tvrdí, že toto místo bylo prokleté už dávno před příchodem čarodějnice.

V 17. století si zde vystavěla svůj statek rodina Pangerlů. Právě oni měli podle některých pramenů založit usedlost, která nesla jméno Christlhof. Podle jiných zdrojů zde ještě před nimi působil „der alter Bader Christl“, po němž se stavení jmenovalo. Ať to bylo jakkoliv, mezi lidmi se šeptá, že i tato rodina byla prokleta. Napříč staletími je pronásledovaly katastrofy, které byly završeny v roce 1945 jejich odsunem.

V osmdesátých letech koupily usedlost Pohádka tři nejmenované rodiny. Byli to mladí lidé, kteří si zde chtěli zbudovat letní sídlo. Na statku tvrdě pracovali a investovali do něj všechny své úspory. Série úmrtí zpočátku vypadala jako nešťastná náhoda. Jeden z mužů, náčelník výsadkové přípravy, tragicky zahynul při průletu nad Sečskou nádrží. Jeho žena potom do roka spáchala sebevraždu. Z této rodiny zůstaly naživu pouze dvě malé děti. Další z mužů, také výsadkář, se věnoval sportovnímu potápění. Vydal se společně se svým malým synem a dalším kamarádem k zatopenému lomu. Syn, který na ně čekal na břehu, se už ale s otcem nikdy neshledal. I tento muž se z neznámých důvodů utopil. Po roce zemřela i jeho žena při tragické autonehodě. A tak naživu zůstaly opět dvě děti.

Ani třetí rodina nezůstala ušetřena. Starší syn zkoušel amatérské rallye, narazil vozem do betonového můstku a na místě zemřel. Krátce nato přišli i o mladšího. Spáchal sebevraždu skokem ze skály. V dopise na rozloučenou napsal, že nedokáže unést ztrátu svého bratra. Zde zůstali naživu pouze zlomení rodiče.

V devadesátých letech koupil usedlost zvanou Pohádka jeden z nejznámějších sériových vrahů Ivan Roubal. Bývalý strojvůdce patřil do té doby jen k nevýrazným zlodějíčkům. Od doby, co vlastnil Pohádku, se to ale mělo změnit. Nejprve zmizeli dva lidé, jistá Ruska Nataša a postarší podnikatel František Heppner. Jejich těla se dodnes nenašla. Pak se rozpoutalo vražedné běsnění trvající dlouhé čtyři roky, než byl Roubal dopaden. Podle některých i on tvrdil, že s Pohádkou něco není v pořádku. Měly ho zde pronásledovat hlasy a zvuky, dokonce se ho měl pokusit zabít neznámý útočník.

Dnes je stavení opuštěné a chátrá. Nikdo už neví, jaké tajemství skrývají jeho drolící se zdi. Jen zaprášené archivy vydávají pár strohých indicií, které provokují fantazii. Pravdou je, že se k opravě statku nikdo nemá. A tak možná brzy dojde k jeho zřícení. Však víte, jak je to s kletbami – skončí teprve tehdy, až nezůstane stát kámen na kameni.

PROLOG 

1991 

Všechny svaly měla napnuté k prasknutí a pod košilí, která jí v tomhle mrazu poskytovala jedinou ochranu, cítila, jak ji pomalu paralyzuje chlad. Možná proto, že byla bosá a běžela už příliš dlouho, nebo proto, že ten, který ji lovil, už byl blízko. Ve tmě vypadá všechno jinak, pomyslela si. Když nesvítí měsíc a k orientaci musí stačit jen odraz sněhu, nezbývá moc možností. Zakopla. A pak znovu. Všude kolem ní se nacházely vrstvy kamenů. Byly rozprostřené po celém lese v pravidelných rozestupech. Čím dál častěji padala na zem, když jí nohy podklouzly na některém z nich. Tep se jí zpomaloval, i když běžela ze všech sil. Poznala to, protože bylo čím dál namáhavější se nadechnout nebo udělat krok. Připadalo jí, že ke každému dalšímu pohybu musí vyvinout nadlidskou sílu. Ve svých představách se doslova vznášela nad sněhovou pokrývkou, ale pravda byla taková, že uběhla sotva pár desítek metrů.

Z hrdla vypustila chraplavý zvuk. Ledový vítr jí sevřel hlasivky a zmrazil snad všechny její vnitřní orgány. Nejdřív chtěla kašlat, ale vyplivla jen několik tmavě zbarvených hlenů, které okamžitě zmrzly, ještě dřív, než dopadly na zem. Takhle se nikam nedostane. Jenomže ona musela běžet. Zastavila se jen na okamžik, ale hned v těch několika vteřinách jí tělo vypovědělo službu. Zhroutila se na kolena, která se jí zabořila do sněhového polštáře. Zvláštní. Vždycky si myslela, že sníh studí, a tenhle hřál. Měla chuť si do něj lehnout, zabalit se do něj jako do peřiny a už nevstat. Její mysl se propadla do zvláštního rozpoložení, jako po cigaretě marihuany. Najednou jí bylo všechno jedno a navrch jí to připadalo vtipné. Zatímco on ji zuřivě pronásleduje po lese, ona si tu dopřává zasloužený odpočinek sotva pár metrů od něj. Nakonec – o nic nejde. Prostě si tu lehne, zabalí se do té měkké peřiny a počká si na to, co přijde. Když usne a už se neprobudí, nebude ji to muset trápit. Jen si chvilku odpočine. Jenom na malý okamžik. A pak, když zase vstane, poručí svému tělu, aby pokračovalo. Do vesnice to musí být už jen kousek.

Jenže ona dávno ztratila směr. Tupě dopadla na záda ukonejšená nepatrným pohybem větru ve větvích. Pozorovala mraky, jak se shlukují do sebe, jako by to byla jen skládačka, puzzle, které přesně zapadá, kam má. Vytvářely jednolitý temný povrch, za nimi už neexistovaly žádné stíny, nebylo nic, co by mohla vidět a čeho by se mohla bát. I ty zpropadené smysly už jí přestávaly fungovat, protože jinak by slyšela plíživé kroky, které se k ní nemotorně blížily. Ležela, zírala do neexistujícího nebe a přemýšlela, jestli se tam najde kousek místa i pro ni. I za předpokladu, že její existence až doposud znamenala jen ubohé plivnutí do louže.

Donutila své tělo, aby se otočilo na břicho, což v hlubokém sněhu nebylo nic jednoduchého. Vzepřela se na loktech, pak si klekla na kolena a pokusila se pohybovat po čtyřech. Kroky, ozývající se čím dál blíž za ní, přidaly na intenzitě. Konečně je její zjitřená mysl zaznamenala. Měly jiný zvuk než dusot nohou na zmrzlém povrchu. Ten zvuk byl táhlý, šoupavý. Neměla šanci, byl mnohem rychlejší, obutý do těžkých bot a patrně i sněžnic. Sice byla tma, ale sněhový povlak se občas zajiskřil, když se mraky rozestoupily, a její oči si přivykly tak, že bylo snadné rozeznat stíny stromů.

Její pronásledovatel na tom musel být obdobně. To znamenalo, že jakmile by se zvedla a pokusila o útěk, uvidí ji. Neměla moc možností.

Opatrně se posunula dopředu k hromadě sněhu. Kroky utichly. Zatajila dech a napjatě naslouchala. Byla si jistá, že se raději sama udusí, než aby se vzdala. Pak zaslechla pohyb. Plíživý, pomalý. Její pronásledovatel si počínal obezřetně. Věděl, že nemohla utéct daleko. Ne v tomhle chatrném oblečení. Posadila se a začala si zuřivě zasypávat nohy sněhem. Než její tělo zaznamená podchlazení, potrvá to několik minut. Přikryla si kolena, potom břicho, prsa a nakonec do sněhu zabořila i hlavu. Kroky už byly docela blízko, sotva pár metrů. Bodavá bolest v břiše ji upozorňovala na krutý zánět močového měchýře. Nesmí to vzdát. Jen tu chvíli takhle vydrží a pak vymyslí, co dál. Klouznutí sněžnic prosvištělo těsně kolem jejích nohou.

Jestli teď vysvitne ten zpropadený měsíc, bude to pekelná ironie! Chtělo se jí zasmát. Byl to paradox. Ještě před hodinou seděla u rozehřátého krbu se sklenkou dobrého vína a poslouchala Frantovy povídačky, které brala jako zpestření ospalého večera. A teď tu leží, mrtvola zahrabaná do sněhu, a doufá, že se zhmotní její anděl strážný. Od začátku to byla ubohá fraška. Hra lidí bez života na to, že žijí. Byli jako figurky na šachovnici, už od první chvíle, kdy se setkali. A ona i Franta dostali šach mat.

KAPITOLA 1. 

MUMIE 

1880 

„Měšťáček, chcípáček!“ Následuje salva smíchu a pak další pokřik: „Srabe! Srabe! Už ti z toho hrabe!“

Juliovi se třesou ruce i nohy, ale snaží se nedat na sobě znát strach. Je mu dvanáct, už je chlap, a ne nějaké ořezávátko. Opatrně zírá na černou díru v zemi, zakrytou chatrným dřevěným poklopem. Je mu horko i zima zároveň a v duchu proklíná mámu, že ho poslala na prázdniny zrovna sem do Bradného, do takové končiny, kde už ani lišky nedávají dobrou noc, protože je nenapadne sem zabloudit. Rozhlédne se. Kolem je obkličuje téměř neprostupný les. Kromě party čtyř chlapců, mezi něž se teď chce zařadit i on, tu nikdo není. Jen mlčenlivé stromy, jehličnaté i listnaté, jejichž koruny se hrozivě tyčí do výšky, a dlouhé pastviny prosvítající mezi mohutnými kmeny, které otevírají výhled do srdce bývalého Královského hvozdu. A velká díra v zemi u cesty, která se černá v hrozivé hlubině. Kluci se smějí a pošťuchují ho, ale zdá se mu, že v jejich očích občas zahlédne i obdiv. Vsadil by boty, že se sem ani jeden z nich ještě neodvážil. Pod poklopem je, jak jinak, naprostá tma. Zatuchlý puch potvrzuje Juliovu domněnku, že sem lidská noha nevkročila už mnoho let, možná i staletí. To, že není odsud, ale z Rokycan, si bude muset hodně tvrdě odpracovat. Co naplat, to je život.

„No tak, co je? Říkal jsem, že je to srab!“

Hubený zrzavý kluk v modré bundě a starých ošlapaných botách vítězoslavně zdvihá ruce. Další dva, oba světlovlasí a oba v červených svetrech a stejných modrých teplácích, snad aby bylo skutečně patrné, že jsou dvojčata, se už moc nesmějí.

„Hele, nemusíš tam lézt,“ řekne ten, co je o dvě minuty mladší.

„A jak by pak mohl patřit k nám?“ osočí se na něj jeho starší bratr.

„Jasně, chce do party, tak ať tam vleze,“ přidá se zrzavý posměváček.

Léto je v plném proudu a všude voní tráva. Julius kýchne.

„Ale nikdo z nás tam nikdy nebyl!“ brání se mladší z dvojčat.

„Jenže on je měšťák, to je rozdíl. Musí dokázat, že je chlap jako my!“ zakoulí očima zrzek.

Tím je řečeno vše. Dolů prostě musí. Opatrně se nahne nad díru a soustředěně se zahledí do tmavého prostoru. Potěší ho zjištění, že to nejspíš není taková hloubka, jak čekal. Žebřík vedoucí do nitra štoly je ještě zachovalý, i když dřevěné příčky sem tam uhnívají. Juliovi se trochu sevře srdce. Odjakživa hodně četl, takže ví, že třeba takové plzeňské podzemí je sítí spletitých chodeb, ve kterých se nikdo nevyzná, a slyšel, že už v nich také mnoho lidí zmizelo. Sám má tajnou teorii, že zdi jsou tam pohyblivé a čas od času se posunují a uzavírají tak staré chodby. Co když je to tu stejné?

„Tak lezeš, nebo ne?“ ozve se otráveně zrzek. „Když se dostaneš aspoň do poloviny, jsi náš,“ slíbí mu. Julius si povzdechne a naposledy se rozloučí s tichou krajinou a zářícím sluncem. Potom odevzdaně uchopí lucernu se svíčkou a sirky, které mu podávají, otočí se zády k poklopu a opatrně vyzkouší první příčku. Kupodivu to jde snadněji, než by čekal. Po chvíli, když už je zhruba v polovině žebříku a tváře chlapců dívajících se na něho shora jsou najednou o dost menší, zjišťuje, že ho to dobrodružství vlastně fascinuje.

„Pašák!“ zaslechne uznalou pochvalu, která se ale ozývá už z dálky, protože teď venkovní svět izoluje krunýř chodby vedoucí do černé tmy. Smrdí to tu. Dokonce chvíli vážně přemýšlí, jestli se nepozvrací. Nakonec polkne, vytáhne z kapsy zápalky, škrtne a rozsvítí lucernu. Slabé mihotavé světlo se trochu zachvěje, ale pak se rozhoří, což mu dodá pocit bezpečí a jistoty. Posvítí před sebe. Chodba před ním je úzká a nízká, vyztužená trámovím. Nebude mít problém. Tedy, pokud tu nejsou krysy. Pomalými kroky postupuje dopředu. Na zemi leží zbytky náčiní, které zde v dávných dobách lidé používali – želízka, kladívka, rozbitá lojová lampa. Opatrně je překročí a slíbí si, že po cestě zpět je vezme s sebou.

V botách mu čvachtá, ale vody tu moc není. Spíš jen prosakuje skrze podmáčenou zem. Tady na Šumavě je to vcelku běžné a matka ho vždycky varovala, ať se vyhne místům, kde se mu boty začnou bořit do měkkého bahna. Je tu spousta bažin a neobjevených nenápadných slatí, ve kterých se neznalý člověk může lehce ztratit nebo utopit. Pokračuje systematicky, pomalými, ale rozhodnými kroky. Plamínek svíčky se sice třepotá, ale pořád hoří. Jde to vcelku snadno. Poserové! Chtějí po něm, aby došel do poloviny. To znamená, že dál než za polovinou nikdo z nich nebyl. Měšťáku! Chcípáku! zní mu v uších.

Chodba se trochu zužuje a dělí se na dvě části. Jedna je zasypaná a druhá, zpola plná vody, prudce odbočuje vpravo. Smrdí jako týden staré ponožky. Na zdi si všimne vyrytého křížku. Je hodně zašlý, snad ho tu někdo vytesal už před mnoha lety. Hned vedle je další značka, která, jak usoudil, patřila k hornickému značení. Posvítí lucernou na zeď. Vlnovky, kříže a trojúhelníky, které se pravidelně střídají, vedou hluboko do štoly. Místy je zeď tak rozdrolená, že jsou neznatelné. Přemýšlí co teď. Klučičí hlasy už neslyší, ale je mu jasné, že tohle místo je to nejzazší, kam mohli dojít. Najednou se ho zmocní soutěživost. Postaví lucernu na zem, sundá si boty a jejich tkaničky sváže tak, aby si je mohl pohodlně hodit přes rameno. Sroluje ponožky, strčí je do bot a vyhrne si kalhoty. Chňapne po lucerně, ale neopatrným pohybem ji převrátí. Chvíli to vypadá, že zhasne, ale nakonec se plamen svíčky ustálí. Sehne se pro ni a trochu se praští do hlavy. Strop se tu povážlivě snižuje. Pokud chce kluky překonat, bude muset po čtyřech.

Srabe! Julius nesnáší, když se mu někdo směje. Jeho máma Mathilda mu vždycky říkala, že když se jí lidé ptají, jak přišla o oko (mezi sebou ji posměšně nazývají Jednookou Mathildou), odpovídá jim, že si ho sama vydloubala, aby se nemusela dívat, jak jsou lidé hloupí. A teď že ho nosí v kapse pro případ, že by potkala někoho, kdo by ji přesvědčil o opaku. Ve škole si sice kvůli tomu vyslechl mnohé, ale nikdy ho nikdo nenazval srabem. Kdyby tohle řekli před jeho tátou, určitě by jim srazil hlavy dohromady. Problém byl, že otce nezná. Nikdy ho neviděl, a tak si musel vystačit s tím, co mu řekla Mathilda, a zbytek si dokreslil svou fantazií. Otec se teď v Juliově představě usmál a pobídl ho, ať to zkusí.

Julius stiskne ouško lucerny mezi zuby a klekne si na všechny čtyři. Voda mu sahá někam po břicho a nepříjemně studí. Postupuje o poznání rychleji. Po několika dlouhých minutách už se zase může postavit. Je tu mnohem víc prostoru a hlavně sucho. Pravděpodobně voda vyvěrala na povrch v místech, odkud se začal plazit. Tady po ní není ani památky. Zjistí, že tu chodba končí a dál směřuje jako komín k východu, který se nachází nad ním. Světlo odhaluje temnou škvíru, která není vysoko.

Zmocní se ho vzrušení. Natáhne ruku a nahmatá pevný povrch. Pak otvorem prostrčí lucernu a položí ji tam. Zvedne koleno a chodidlem se zapře o vyčnívající kámen. Vyhoupne se a podaří se mu překulit na břicho. Je nahoře. Uvědomí si, že je v nějaké místnosti. Je tu dost zima navzdory horkému létu, které panuje venku. Posvítí si nejdřív na kamenný strop porostlý lišejníkem a pak na dlážděnou podlahu, v jejímž středu je patrný obrazec připomínající hvězdu, vyskládaný z menších a světlejších dlaždic. Radostí skoro zavýskne. Zavře klukům huby, až jim řekne, co objevil! Zkoumá místnost centimetr po centimetru. Není tu nic, co by mohl odnést, aby dokázal, že byl až tady. Dlážděná podlaha, kamenný strop pokrytý silnou vrstvou pavučin a podivné podlouhlé výklenky, seřazené kaskádovitě nad sebou. Jde blíž, aby si je prohlédl. Ozvěna jeho kroků ho trochu děsí a každou chvíli se otočí, protože má pocit, že za ním někdo jde. Nakonec usoudí, že je to hloupost, a nakloní se, aby si otvory prohlédl.

Uvnitř někdo leží. Srdce se mu divoce roztluče, až má pocit, že praskne. Není schopen ze sebe vypravit ani hlásku. Světlo lucerny ozařuje pergamenovou tvář s delšími bílými vlasy. Kůže, která obepíná obličej jako plátno, místy připomíná zmuchlaný zažloutlý papír. V pootevřených ústech mrtvoly jsou zasunuté drobné kamínky a hlína zvláštní načervenalé barvy. Tělo je obaleno cáry látky, které se místy rozpadají. Leží zaklesnuté mezi hustými bílými pavučinami, ve kterých se černá poměrně velký masitý pavouk. Ten se teď pohne, vyplašen nenadálým vetřelcem.

Juliovi leknutím padá lucerna z ruky. Její světlo se divoce roztančí po místnosti a pak zhasne. Julius zalapá po vzduchu a vrhne se po ní. Přitom si bolestivě narazí koleno. Zasyčí bolestí, snaží se uklidnit a hlavně nebrečet. Zašmátrá v kapse po zápalkách a škrtne. Lucerna leží těsně před ním a její sklo je rozbité. Zaváhá. Má na výběr. Buď uteče a všechno poví klukům, kteří mu pravděpodobně nebudou věřit, nebo se uklidní a přinese důkaz. Chvíli nerozhodně sedí na zemi a děsí se všech zvuků, které zaslechne. Rozléhají se po místnosti a vrací se jako bumerang. Nakonec si dodá odvahy, znovu zapálí svíčku v lucerně a postaví se.

Je mu jasné, že se dostal do nějaké krypty, o které nemají tušení ani místní. Vzduch je tu suchý a plný prachu, který zvířil, jak se zmítal po zemi. Hlasitě kýchne a celý prostor zaduní. Ze stropu se odloupne několik kamínků a dopadnou mu na hlavu. Setřese je rukou a promne mezi prsty. Znovu zamíří k výklenkům. Vzpomene si na Verneovu Cestu kolem Měsíce, kterou mu matka koupila v Matici lidu. V ní lidé putovali na Měsíc, a nakonec se dostali na oběžnou dráhu, ze které pozorovali jeho povrch. Byli to hrdinové, jejichž touha po poznání byla silnější než strach. Teď je na tom stejně.

Stoupne si opatrně na špičky, aby mohl nahlédnout do výklenku nad ženou (je si jistý, že je to žena, protože má dlouhé vlasy, které muži nenosí), a dává pozor, aby o její tělo nezavadil ani špičkou boty. Výklenek je bohužel příliš vysoko, anebo on je malý. Opatrně nahmatá jeho okraj, položí na něj lucernu a zapře se o něj prsty. Pak se postaví na hranu hrobky a nahlédne dovnitř. Leží tam drobné tělíčko, velké sotva jako on. Vykřikne a ode zdí se odrazí ozvěna. Napadne ho, že se možná dívá do hrobu dítěte a jeho matky. Druhé tělo je oblečeno do bílého rubáše. I ono má v prázdných očních důlcích položené zvláštní načervenalé kamínky. Juliovi připadá, že jeho kůže je z černé gumy. Neodváží se ho dotknout, ale zřetelně vidí, jak se mu pod ní rýsují kosti. Přesto je na něm cosi fascinujícího. V dlaních složených na prsou svírá malou panenku oblečenou do krajkových šatiček. To bude ten nejlepší důkaz, napadne ho. Uchopí panenku a vymaní ji ze ztuhlých černých prstů. Projede jím zvláštní záchvěv energie. Pak natáhne ruku a sebere jeden z těch zvláštních kamínků. Seskočí dolů a strčí panenku i s kamínkem do kapsy. Prý měšťák chcípák! Uchechtne se. Poděláte se strachy, slíbí jim v duchu.

*** 

Julius nemohl usnout. Převaloval se v peřinách v malém pokoji s malovanou skříní, jakou používali lidé v minulém století, stolkem, starou truhlou a oknem s výhledem na cestu k lesu. Děsila ho představa, že kdyby se po ní vydal, narazil by na místo, v jehož podzemí odpočívá strašlivé tajemství. Teď už byl přesvědčen, že je jediný, kdo ho zná. Hned jak přišel domů, zeptal se tety Adele na historii dolování a také na to, jestli zde kdysi nestávala nějaká kaple s hrobkou. Nevěděla zhola nic, kromě toho, že tu prý kdysi bývala šibenice, což ale nebylo vůbec jisté, protože to prý jen slyšela od své báby.

Juliovi byla střídavě zima a horko. Pokaždé, když zavřel oči, viděl před sebou kryptu, ženu s dlouhými vlasy a dítě, jemuž kdosi vložil do ruky panenku, která teď seděla na stolku pod oknem a pozorovala ho skleněným pohledem. Byla vyrobena z látky a její hadrové tělíčko se trochu naklánělo ke straně, jako by si ho chtěla důkladněji prohlédnout. Místo očí se černaly dva malé knoflíky, ale Juliovi připadalo, že vůbec není slepá a skrze ně mu vidí až do duše. Přemýšlel, jaké bylo dítě, které ji kdysi dostalo. Muselo to být určitě děvče, ještě docela malinké. Možná měla narozeniny nebo po ní strašně dlouho toužila a něčí šikovné ruce jí tu panenku vyrobily. Musela z ní mít obrovskou radost a určitě ji velmi milovala, když ji spolu s ní uložili i do hrobu. Jak se asi jmenovala? A jaké jméno dala své panence? Co se jí stalo? A proč leží zapomenutá v kryptě, o které patrně už roky nikdo nic netuší? Slíbil si, že to zjistí. Tyto prázdniny budou zasvěceny detektivnímu pátrání. Bohužel na to bude sám. Ti pitomci mu nevěřili, ani když jim tu panenku ukázal. Vysmáli se mu, že ji někde sebral a teď si vymýšlí, aby byl zajímavý. Vztekle odkopl peřinu, vstal a vzal panenku do ruky. Byla lehká a švy na jejím těle držely stále pevně. Na sobě měla dlouhé krajkové šaty se zvláštním vzorem připomínajícím pavučinu. Tmavé vlasy měla zapletené do copu, na jehož konci se houpala zašedlá mašle. Když je pohladil, byly jemné jako hedvábí. Ruce i nohy měla hadrové a poddajné, ale stejně jako hlava držely pevně přišité k tělu z režné látky.

„Nevím, jak se jmenuješ ani komu jsi patřila, ale budu ti říkat Panna,“ slíbil jí a vzpomněl si při tom na hodiny katechismu a na vyprávění o té nejsvětější, Ježíšově matce Marii. V duchu se pochválil, že vybral pro panenku to nejvhodnější jméno, značící záhadou poněkud obestřené neposkvrněné početí. Byl kluk a s panenkami si nikdy nehrál. Možná jen když byl menší a Mathilda ho vzala na návštěvu ke svým rodičům. Mathildin otec, jeho děd, byl kdysi justiciárem v Rabí. Hned vedle jeho domu měla sousedka dvě naprosto otravné dcery, které jsou dnes už díkybohu slečnami. Ještě teď si pamatoval, jako ho trápívaly hrami po odpoledním čaji. A babička Františka mu nedala pokoj, dokud si s nimi alespoň jednou za den nepohrál. Prý by jinak rostl jako dříví v lese, s čímž Julius nesouhlasil, ale z úcty k ní raději mlčel.

Tady v Bradném měla jeho matka sestru – milou a laskavou bytost, které říkal teta Adele. Ta se sem před pár lety přestěhovala poté, co ovdověla. Julius si vzpomínal, že měla milého, který zemřel u Hradce Králové ještě před jeho narozením, v šedesátém šestém roce. Rakušané prohráli, ale jak mu teta Adele zdůrazňovala, její milý bojoval až do posledních sil. Jeho obrázek neustále nosila na krku v medailonku, který nikdy nesundávala. Její láska s ním nezemřela a ona od té doby žila opuštěně. V tichosti rozjímala o svém osudu, aniž by učinila jediný krok, jímž by šla svému štěstí alespoň trochu naproti. Nebylo to nejodvážnější řešení, ale rozuměl jí. Snad proto se Mathilda rozhodla, že část prázdnin Julius stráví u Adele, aby jí nebylo tak smutno. A také popravdě měla hodně práce a musela se otáčet, což nebylo v dnešní době zrovna lehké. Od tohoto podzimu totiž získala místo hlavní c. k. poštmistrové v Čachrově a to byla důležitá funkce. Přebrala úřad po nějakém Adamovi Löwym, který byl už starý a nemohl funkci poštovního expedienta vykonávat. To by byl sám o sobě velký úspěch, který by jim podstatně vylepšil život, kdyby se ovšem pošta zrovna nestěhovala ze zámku do starého domu uprostřed Čachrova, jenž se měl stát poštovním úřadem a zároveň jejich domovem.

Když Julius ten dům viděl poprvé, nebyl moc nadšený. V Rokycanech měli pěkné moderní ubytování, ale tady, obklopeni šumavskými hvozdy, byli jako dva vyvrhelové. Nikdo se s nimi moc nebavil a nikdo jim také nepomohl. Dům byl kamenný a dost starý. Potřeboval mnoho oprav. Chyběla tu kamna, takže i teď, v létě, v něm byla zima. První týden nedělali nic jiného, než odsud vynášeli odpad. Sotva se jim podařilo vyklidit alespoň podkroví, přivezli na velkých vozech tažených koňmi nábytek a krabice napěchované věcmi. Nemohl si nevšimnout šeptandy, jakou to způsobilo. V obchodě se ho dokonce hokynářka ptala, odkud mají tolik věcí. Julius odpověděl naučenou větou, že v Rokycanech žije mnoho dobrotivých lidí, kteří jim přispěli do začátku nějakou tou nezbytností. Pravda ovšem byla, že Mathilda disponovala malým majetkem po otci a také dostávala pravidelné alimenty z Rakous, které nebyly zanedbatelné. Byla to daň za její mlčení. Předmětem té dohody byla bezesporu jeho existence, což ho nesmírně zraňovalo.

Julius trpěl tím, že nezná otce. Pokaždé, když matku prosil, aby mu o něm vyprávěla, dozvídal se jen samé neurčité věci. Potkali se mladí a velice se milovali. Jeho rodina pocházela odněkud z Rakous a jejich lásce nepřála. Ještě než se Julius narodil, jeho otec byl donucen oženit se s jinou. Určitě to udělal nerad, protože Mathildu velice miloval. Alespoň to zdůrazňovala pokaždé, když o něm mluvila. Věděl, že si dodnes schovává milostné dopisy, které si kdysi, před třinácti lety, s otcem vyměňovali. A věděl, že jich je velký svazek. Jenomže nebylo možné se k nim dostat. Mathilda je střežila jako ostříž ve svém sekretáři a nikdo se k nim nesměl ani přiblížit.

Lidé jsou zde studení a uzavření až hrůza, pomyslel si. Jen těžko je přijmou mezi sebe. Navrch to Mathildino zranění. Nerad si to přiznával, ale trochu se o matku bál. Čachrov je sice co by kamenem dohodil, ale byla tam úplně sama. Položil panenku na stolek a vyhlédl z okna. Všude okolo byly kopce. Dlouhé zalesněné pláně táhnoucí se až k Železné Rudě a na druhou stranu ke Strážovu a Klatovům. Neprostupné lesy s močály, bažinami a divokými stržemi. Hůř se mu Bůh nemohl pomstít. Byl tu jako ve vězení.

Na obloze zářil měsíc a několik hvězd, z nichž jedna měla načervenalou barvu. Vytáhl dalekohled. Aldebaran v souhvězdí Býka patřil k jeho nejoblíbenějším hvězdám. Julius znal dobře hvězdy i souhvězdí a rád pozoroval jejich postavení. Aldebaran byl nejjasnější hvězdou a ležel těsně u špice písmene V, jehož tvar souhvězdí kopírovalo. Byl obklopen dvěma hvězdokupami – Hyádami a Plejádami. Zamířil objektiv vpravo nahoru. Plejády dnes byly krásně viditelné, včetně Krabí mlhoviny připomínající rozlitý škraloup. Dnes je měl měsíční kotouč překrýt a Julius se už nemohl dočkat. Souhvězdí Býka patřilo k těm nejstarším a nejvíc uctívaným už od pradávna. Podle toho, co vyrozuměl, byl býk nejposvátnějším zvířetem, o jakém kdy četl, a to ve všech koutech světa. Přinášel jaro, teplo a slunce, což si dávní lidé spojovali se zrozením nového života. „Bude to podívaná, Panno,“ slíbil panence.

*** 

„Juliéééééé!“ Nezaměnitelný tón hlasu své matky nemohl Julius přeslechnout, ani kdyby se znovu brodil ve štole v lesích mezi Bradným a osadou, které říkali Němčice. Lekl se tak, že zakopl a upadl rovnou na kámen vyčnívající z klidných vod Bradenského potoka.

„Tak Juliéé? Kde zase jsi?“

Nešťastně si třel rukou rozbité koleno, na němž postupně vyskakovaly jako rubíny drobné kapky krve. Ta mi zase dá, pomyslel si. Kluci ho dneska nezlobili, odjeli někam k příbuzným a Julius, ač nerad, musel připustit, že je mu smutno. Proto vzal Pannu na procházku k potoku.

Slíbil jí, že jí ukáže, jak se chytají pstruzi do ruky. Jenomže pak na něho zavolala jeho matka a místo pstruha chytil leda tak rýmu. Její hlas zněl podrážděně a to nikdy nevěstilo nic dobrého. Raději popadl Pannu a ukryl ji pod košili. Bude lepší, když se o ní její matka nedozví. Od zkušenosti s hochy, kteří se mu vysmáli, už o té příhodě nikomu neřekl. Sám se do šachty bál. Kdyby se na něho zřítil strop, kdo by mu zavolal pomoc? Ale slíbil si, že jednoho dne se tam vrátí a odhalí, kdo jsou ti pohřbení hluboko pod zemí s kamením místo očí a úst. Vydal se po pěšině vedoucí k vesnici a po pár krocích narazil na Mathildu. Zastavila se, když ho viděla, a její oko trochu zjihlo. Byly to přece jen dva týdny, co se neviděli, a on za tu dobu určitě vyrostl. V jejím pohledu četl cosi mezi zlobou a mateřskou pýchou.

„Co tohle zase je? Teta Adele měla skoro psotník, když to našla ve tvém pokoji!“ Bez pozdravu zamávala hornickým želízkem.

Málem by se plácl do čela, jaký je hlupák. Vzal pár věcí ze štoly, chtěl je podrobit důkladnému zkoumání, až bude v Čachrově, jenomže je zapomněl schovat. A teta Adele je tedy dost drzá, pokud se mu přehrabovala v pokoji.

„To jsme našli,“ odpověděl váhavě. „S hochy tady kousek v lese,“ vysvětloval, když jeho matka přísně zvedla obočí.

„A neříkala jsem ti jasně, že se nemáš sám nikde toulat?“ řekla na jedno oko přísně.

„Nebyl jsem sám,“ oponoval, „byli se mnou sousedovic hoši.“

„A kde jsou dnes?“ dala mu lehký záhlavec, sotva k ní došel, a pak ho objala tak pevně, až se skoro zadusil.

„Někam odjeli,“ řekl tlumeně jejímu hrudníku.

Konečně ho odtáhla od sebe, chytila za ramena a pozorně si ho prohlížela.

„Vyrostl jsi,“ podotkla spokojeně.

Usmál se na ni a usmrkl si do rukávu, za což si vysloužil další pohlavek. I když ne velký, spíše výchovný.

„Cožpak nevíš, že takové věci mladý muž nesmí dělat?“ Pak vytáhla z kapsy dlouhé sukně kapesník. Když se chystala utřít mu nos, šikovně uhnul a proběhl kolem ní.

„Julie!“ zavolala za ním rozhořčeně.

Běžel ke stavení tety Adele, aby zjistil, jaké škody stihla nadělat v jeho pokoji.

„Kýho ďasa…“ Teta Adele seděla na zápraží s rukama zabořenýma v míse. Zadělávala na knedle, které měl Julius obzvlášť rád, a proto doufal, že jeho matka nebude spěchat a zdrží se na oběd.

„Kam se to tak ženeš?“ volala za ním Adele udiveně, ale pak zavrtěla hlavou a raději se věnovala dál tomu, co uměla nejlépe. „Chudák Mathilda,“ řekla spíš sama sobě, „nemá to vůbec lehké.“ A pak, když ji uviděla, jak spěšně kráčí po cestě v marné snaze dostihnout Julia, se musela usmát. Byl to rošťák, ten chlapec, ale nešlo si nevšimnout, že je nesmírně bystrý. Kdyby měla syna, přála by si, aby byl přesně takový jako Julius. Jenomže Pánbůh jí nedopřál žádného potomka, a tak byla ráda, že jí ten chlapec alespoň na chvíli zpříjemnil její samotu.

„Sotva ho člověk zahlédne a hnedle je zase pryč!“ volala Mathilda zadýchaně. Její tvář zbrunátněla a černá páska, kterou nosila přes oko, jí teď padala do obličeje. Před domem se zastavila, upravila si pásku a uhladila sukni.

„Doufám, že se zdržíte na oběd,“ řekla Adele, „dnes budou ovocné knedlíky. A ty má Julius obzvlášť rád.“

Mathilda se pousmála a pak přikývla. „Nikam nespěcháme. Dům už je přichystaný a Julius jistě ocení velký pokoj, který jsem mu připravila. Byl to ten největší v domě.“

Juliovo srdce tlukoucí za zavřenými dveřmi jeho dočasného příbytku zaplesalo. Konečně bude mít dost prostoru na svoje chemické pokusy! Mezi jeho záliby totiž mimo jiné patřila právě všemi tolik neoblíbená chemie. Hodlal udělat rozbor kamenů, které si přinesl z hrobky. Třeba mu napoví, co se tam těžilo a hlavně kdy. Při představě, kolik horníků dolem asi prošlo, mu nešlo do hlavy, že by horníci rakve neobjevili, podobně jako se to podařilo jemu. Anebo celé to místo pro ně bylo posvátné? Vzpomněl si na značky na zdi. Pak by tajemství, které zde střežily, muselo být velice závažné. Pochyboval, že by se taková věc jinak utajila. Nakonec došel k tomu, že štola ke kryptě mohla být proražena až mnohem později. A tam, kde byla krypta, musela kdysi stát zákonitě i kaple.

Odpoledne po obědě, který byl mimochodem výtečný, se rozloučili s Adele. Ta je propustila jen velmi neochotně. Vidina samoty ji mrzela. Musela si přiznat, že čas strávený s Juliem byl pro ni cennější, než si myslela. Ten den, jako mnohokrát předtím i potom, zalitovala, že nemá žádné potomky.

„Teto Adele,“ přitočil se k ní ještě Julius, „bydlíš tady už dlouho?“

„Déle, než jsi ty naživu, chlapče,“ zasmála se.

„A neslyšela jsi někdy o nějaké záhadné události?“

Adele se podrbala na bradě. Slyšela toho za svůj život už mnoho, ale o záhady se nikdy příliš nezajímala.

„A čeho by se to mělo týkat?“ zeptala se nakonec.

„To přesně nevím. Nějaké kaple anebo ženy,“ řekl.

„Na to jsi ještě příliš mladý,“ odtušila Adele.

„Ale takhle to nemyslím, tetičko,“ sklopil cudně oči, „spíš mě zajímá historie tohoto kraje. Je totiž neuvěřitelně krásný,“ dodal rychle, aby ji potěšil.

„No, o historii toho moc nevím,“ řekla Adele vlídně a mrkla na Mathildu, která zrovna vynášela Juliovy sbalené věci před dům. „Ale když budeš mít někdy dlouhou chvíli, zastav se,“ pošeptala mu. „Znám někoho, kdo ti bude vyprávět hotové divy,“ slíbila.

*** 

O pár dní později Julius seděl ve svém pokoji a vyprávěl Panně o železe obsaženém v kameni, který si přinesl z hrobky. Prozatím se mu Pannu podařilo před matkou skrývat, ale musel k tomu vynaložit notnou dávku důvtipu. Slíbil si, že matku poprosí, aby ho vzala k tetě Adele. Prozatím se rozhodl pátrat po záhadě sám. Dnes se mu k tomu naskytla zrovna dobrá příležitost. Včera, když bylo nedělní kázání v kostele, za ním a Mathildou přišel sám pan farář. Představil se jako Jan Matějček, dřívější kaplan ze Strážova. Zdálo se, že o historii tohoto kraje ví víc než jiní. Podal Mathildě ruku k políbení a vedl s ní velice zdvořilou konverzaci. Mluvili o jejích plánech do budoucna a o tom, jak to vypadá se zřízením poštovního úřadu v Zejbiši. To byla vedlejší vesnice s několika domy a dvouvěžatým kostelem, kterou dostala Mathilda v rámci pošty na starost. Farář se zajímal i o Julia. Pochválil ho, jak je zbožný, a nabídl mu, jestli u něj nechce dělat ministranta. S nelibostí nesl, když Julius rozpačitě zavrtěl hlavou.

„Ten kluk má úplně jiné zájmy,“ mávla rukou Mathilda, „to je samá historie, chemie, kamení. Bůh ví, co z něho nakonec bude.“

„Historie?“ Farářova tvář se rozjasnila a úsměv odhalil početnou řadu vrásek na čele a kolem očí. Měl už vlasy úplně bílé a Julius usoudil, že toho bude pamatovat hodně.

„Myslím, že lidé pořád někam spěchají, aniž by znali důvod, za čím se vlastně honí,“ řekl mu Julius oduševněle.

„Měli by se vrátit ke svým kořenům a dokonale je poznat. Jedině pak je možné odhalit smysl naší existence.“

„Jsi moudrý chlapec a máš pravdu,“ pohladil ho roztřesenou rukou po vlasech farář, „někdy si za mnou přijď popovídat. Také se trochu zajímám o historii a lidí, se kterými bych to mohl probrat, je málo,“ povzdechl si.

„Co třeba zítra?“ vyhrkl Julius až moc rychle.

Farář Matějček udiveně zvedl obočí, ale neřekl nic. Jen přikývl a rozloučil se s nimi. Když odcházeli, cítil Julius jeho pohled v zádech.

Dnes bylo pondělí. Mathilda odešla už časně z rána, protože očekávala ohlášený příjezd kariolkového vozu, který sem dvakrát v týdnu přivážel listovní a kartovací uzávěry s balíky. Na ní bylo, aby zásilky přebrala, podle karet zkontrolovala, zda fyzicky odpovídají, zapsala je do zvláštního seznamu určeného pro tento účel a pak poštu rozdělila mezi dva postiliony, které k této příležitosti najala. Julius tak měl celý den pro sebe, což se rozhodl náležitě využít. Proklouzl ze svého pokoje do spodního patra domu, kde byla kuchyně, kancelář poštmistrové, přepážka a místnost vyčleněná pro ukládání a přechovávání zásilek. Vše bylo propojené jedinou chodbou, a tak cesta ven vedla kolem jeho matky. Jelikož zrovna dorazil kočár s nákladem, měla plné ruce práce. Proto se mu podařilo nepozorovaně se dostat ven, což pokládal za velký úspěch. Jeho matka, ač měla pouze jedno oko, viděla totiž všude.

Faráře Matějčka zastihl na faře vedle kostela svatého Václava. Zrovna se oddával ranní modlitbě, když Julius zaklepal na dveře. Neochotně dokončil modlitbu a vyhlédl z okna. Julius byl vysoký hubený chlapec, ale cosi v jeho tváři faráře Matějčka fascinovalo. Pod světlými vlasy pečlivě sčesanými do pěšinky a vysokým čelem na něho vzhlížely dvě bystré oči, které měly zvláštní oduševnělý výraz. Farář už od prvního setkání tušil, že tenhle chlapec není obyčejný a skoro litoval, že už je starý, a tak se nedozví, jaká budoucnost na chlapce čeká. Nasadil o něco vlídnější výraz a otevřel mu. Byl zvědavý, co po něm chlapec chce.

„Pozdrav Pánbůh,“ vychrlil Julius nedočkavě.

„Dejž to Pánbůh,“ odvětil farář trochu překvapeně.

„Co tě sem přivádí takhle časně ráno?“

Julius mu vysvětlil, že jeho záležitost je spíš na osobní promluvu mezi čtyřma očima. Když později usrkával horký čaj, který jim přinesla hospodyně, počkal, až za sebou starší žena – která se neměla k odchodu, dokud jí farář taktně nepoděkoval, že teď už to zvládnou sami – zavře dveře. Pak vypověděl faráři příběh, pravda, trošku upravený, o nálezu panenky. Vynechal nález podzemní krypty a soustředil se na základní věc, kterou bylo, že nezná dataci té panenky, a neví tedy, do jakého dějinného období ji zařadit.

„A kdes ji vlastně našel?“ položil mu farář obávanou otázku a zaujatě si Pannu prohlížel.

Julius neuměl lhát, a už vůbec ne svatému muži, za jakého faráře bezesporu pokládal, tak uhnul pohledem a taktně mlčel.

„No dobrá tedy. Vidím, že máš nějaké tajemství. Třeba ke mně jednou najdeš důvěru,“ podrbal se na bradě farář. „Ale pokusím se ti pomoci,“ ujistil ho nakonec.

„Mám známého, zajímá se o historii a leccos o ní také ví. Navíc pochází ze Strážova. Působí jako gymnasijní ředitel v Táboře. Václav Křížek,“ zvedl k němu tázavě oči.

Julius zavrtěl hlavou. To jméno mu nic neříkalo.

„Významný pán. Jako syn učitele dokážu ocenit jeho znalosti. Vyučuje pouze česky a k tomu vymýšlí různé důmyslné pomůcky. Ta poslední, tabule znázorňující vývoj lidstva, byla dokonce v minulém roce vystavena v Moskvě,“ poučil ho farář. „Napíšu mu list,“ slíbil pak.

„Ale potřeboval bych půjčit tu panenku,“ dodal.

To se Juliovi moc nelíbilo. Představa, že by se měl rozloučit s Pannou, mu nebyla po chuti. Co když je vzácná? Možná skutečně učinil objev, který nemá obdoby. To by mu pak Pannu dozajista sebrali a už by ji neviděl.

„Tak dobrá,“ povzdechl si farář, „alespoň načrtnout bych si ji potřeboval.“

S tím Julius souhlasil, a dokonce mu ochotně pomohl. Jestli měl na něco opravdové nadání, byla to právě kresba.

Mathilda seděla v kanceláři a zapisovala do výkazu příjezd spoje a příjem zásilek. Julius ji zahlédl, jak se zamyšleně sklání nad papírem, oči upřené někam skrze něj. Zajímalo ho, nad čím asi přemýšlí. Nevídal příliš často matku takhle zasněnou, ale když ji v takové chvíli přistihl, viděl v její tváři bolest, která ho mrzela. Tušil, že příčinou té bolesti budou dopisy, které si tak urputně schraňovala zamčené v sekretáři. Jeho matka byla krásná, o tom nebylo sporu. I přes zranění, které jí způsobila kolize kočáru se stromem. Tehdy se její kočár vyhýbal nějakému hrbolu na zemi, narazil do stromu a pak se převrátil. A Mathilda při pádu přišla o oko.

Z jinak pečlivě vyčesaného do drdolu se jí uvolnilo několik malých kudrlin, které jí teď rámovaly obličej, a dávaly tak vyniknout velkým smutným očím. Rty měla úzké, rovnoměrně krojené a nos rovný a štíhlý. Připomínala skutečnou aristokratku, ačkoliv Julius si nebyl jistý, jak to s tím jejich přídomkem „von“ vlastně je. Jeho matka, za svobodna Mathilda Živná, později von Ziwny, byla po smrti své matky Františky svěřena na výchovu své tetě, která se přivdala do šlechtického rodu Villani z Kundratic. Předpokládal, že díky této skutečnosti začala užívat přídomek „von“.

Julius tohle období matčina života příliš neznal. Krátce po jeho narození se přestěhovali do Rokycan, kde jeho dědeček přijal místo okresního hejtmana. To už byla babička několik let po smrti, a tak je v Rabí nic nedrželo. Po Juliově narození se stal jeho poručníkem. Julius ho měl moc rád a dodneška těžce nesl, že zemřel tak brzy a nečekaně. Pro Mathildu to byla velká rána. Sice měla nějaké alimenty a získala peníze v dědictví po svém otci, ale nebylo to dost na to, aby mohla Juliovi zajistit studia. To byl také důvod, proč se vdala. Manželství, které uzavřela s místním cukrářem, bylo bezdětné a Julius nepamatoval, že by bylo šťastné. Zasmušilá tvář jeho matky se mu stala věrným přízrakem po dobu několika následujících let. S cukrářem Hoškem neměl bůhvíjak vřelé vztahy, ale byl to jeho otčím, a tak ho respektoval.

Léta Páně 1879 Hošek zemřel na anginu pectoris a Mathildě nezbylo než jednat. Jelikož byl její otec za svého života vlivný muž, využila jeho kontaktů a podařilo se jí získat místo poštmistrové zde na Čachrově. K tomu dostala další nesnadný úkol: z malé poštovní sběrny vybudovat tady a také na nedaleké Zejbiši poštovní úřad. Na to, že byla pouhou slabou ženou, navrch bez manžela, to byl nevídaný úspěch a Julius byl na ni patřičně hrdý.

Zaklepal na dveře. Zvedla k němu tvář a usmála se. Julius měl s matkou velice úzký vztah. Proto ho trápilo, že tajemství, po kterém pátrá, jí nemůže svěřit. Už tak měla dost svých starostí. Uchýlil se proto k malé lsti.

„Kdes byl, Julie?“ zeptala se unaveně, když vstoupil do její kanceláře. Všiml si, že sekretář, ve kterém skrývala dopisy od jeho otce, je otevřený. Spěšně ho zavřela a přísně na něho pohlédla. „Že tys něco provedl?“

Zavrtěl hlavou.

„Jen jsem tě chtěl pozdravit,“ zazubil se na ni. Nedůvěřivě se na něho zadívala.

„Však já ti rozumím,“ povzdechla si, „máš prázdniny a nikoho tu neznáš. Musí ti být dlouhá chvíle. Slyšela jsem, že se už vrátili ti hoši, se kterými sis hrál v Bradném. A teta Adele poslala list, že by tě ráda viděla. Prý i jí je dlouhá chvíle a činilo by jí potěšení se o tebe starat.“ To Julius slyšel rád. Naposledy, když tetu Adele viděl, mu slíbila, že ho vezme za někým, kdo mu povypráví o historii tohoto kraje. Tvářila se u toho značně spiklenecky.

„I já bych ji rád viděl, pokud by vám to nevadilo, maminko,“ vtiskl jí polibek na tvář. Občas jí vykal, aby jí udělal radost. Ve vyšších vrstvách to byl znak dobrého vychování. On na tyhle povrchní věci měl jiný názor, a tak to dělal tehdy, když od ní něco chtěl. Byl si jistý, že ho Mathilda prokoukla už dávno, přesto s ním tuhle hru ráda hrála. Tentokrát překvapeně zamrkala. Pro syna měla slabost a občas se jí to těžko dařilo skrývat. Byla přesvědčena, že za pevné pouto, které se mezi nimi vytvořilo, mohl i řetězec událostí v jejím životě. Neměl to s ní lehké, chudáček Julius. Otce nepoznal a co ona sama jako ženská zmůže? Mužského v životě nahradit nedokáže a Juliovi chyběl vzor. Od září ho čekala studia na klatovském gymnáziu a ona doufala, že ho to zocelí.

„Dobrá tedy. Adele psala, že můžeš přijít kdykoliv,“ svolila nakonec.

Julius skoro zavýskl.

„Když vyrazím teď, do oběda jsem u ní,“ prohlásil.

Z Čachrova to bylo do Bradného necelé dva kilometry. Julius nespěchal a vychutnával si ten pocit svobody, který mu byl tak nečekaně dopřán. Prošel Čachrovem jako cizinec, na kterého všichni zírali se směsicí zvědavosti a údivu. Minul tvrz se starou sýpkou, malou vodní nádrž a několik málo domů na kraji městečka. Dál vedla mezi prosluněnými pastvinami hrbolatá cesta. Věděl, že končí v Bradném, kde na ni navazuje už jen lesní pěšina. Ta se rozvětvuje na začátku lesa u božích muk, u kamenného pilíře, k němuž byl připevněn železný křížek s postavou Ježíše Krista. Byl už porostlý mechem a působil značně tajemně. Kdyby od něj Julius zamířil dolů, ke spleti lesních cest a po nich pak do nitra lesa, došel by až k ústí tajemné štoly, která mu změnila život.

Vytáhl Pannu z mošny, do které mu matka sbalila pití a svačinu. „Vidíš? Jsme tu úplně sami,“ řekl jí spiklenecky. Už si pomalu začínal zvykat na atmosféru ospalých vesnic a poloprázdných samot roztroušených všude po kraji. Občas s Mathildou vyráželi na výlety po okolí, když jí to práce dovolila. Široký pohled do krajiny ho naprosto fascinoval. Co chvíli se zastavoval, aby Panně ukázal učesané louky, pečlivě zoraná pole, dával jí pocítit aroma čerstvé hlíny mísící se s vůní trávy a nechával ji pohlédnout na nekonečně se vlnící kopce. Toužil se utopit v té záplavě vlnobití od mechově zelené po svěží zářivou barvu. Mezi zalesněnými kopci a údolími tančily sluneční paprsky, které je barvily do zlatohnědé a okrové. Díky tomu, že bylo ještě před polednem, se mohl kochat ranní mlhou, jež místy ležela při zemi a z níž se jako posvátná zjevení postupně nořila údolí, kamenné zídky mezi poli, jednotlivé stromy stojící osamoceně uprostřed luk a nad nimi téměř gigantické kopce ověnčené smrky a borovicemi.

Jak slunce probleskovalo mezi mraky a dopadalo v přidušených paprscích na zem, pocítil najednou touhu rozběhnout se do lesa a toulat se, dokud se jeho nohy neunaví. Šumavskou krev nezapřel. Ne nadarmo se říkalo, že lidé rození zde jsou silní a pevní jako dub, pohanský strom, od pradávna uctívaný starými národy, nesmírně vážený a zajímavý, pokud vzal člověk v úvahu, že ještě nedávno pod ním lidé prováděli oběti a pronášeli modlitby. Nebylo to ale jen šumavskou krví. To láska a pokora k přírodě mu vřela v žilách. Dubových hájů tu bylo mnoho. Představoval si, jak mladé dívky v bílých řízách tančí mezi stromy v neznámém tajemném rituálu, který má přinést úrodu jejich lidu.

Bradné se před ním v dálce vynořilo jako fata morgana. Kráčel po cestě místy zahalené mlhou a krok po kroku se mu zjevoval další směr. O životě toho sice zatím moc nevěděl, ale řekl si, že přesně takhle se jím kráčí. Občas nevidí ani na krok, a stejně jde bez obav kupředu. Je to proto, že je příliš mladý, anebo snad malý? Neuměl to rozlišit, protože podle jeho názoru mladý člověk vůbec nemusel být malý a stáří z nás velké nedělá. Julius věřil, že záleží na síle ducha, pokoře a lásce ke všemu živému, která lidem umožňuje růst. Životní cesta není lehká. Je výsledkem voleb, které člověk udělá, a náhod, které ji kříží. A když nevidí na krok a zmocní se ho strach, měl by se zastavit, poklonit se Bohu za tu dokonalou důmyslnost a odevzdat se mlze, která rozpustí to, co je nepodstatné, a v pravou chvíli odhalí, co má být objeveno.

Teta Adele se spokojeně usmívala. Nadělala Juliovi tolik palačinek, kolik byl jen schopen sníst, a pak mu vysvětlila, proč jejich výlet bude tajný.

„Nedaleko Strážova žije moje dobrá známá. Nějaká Silvie Soušková. Bydlí v Opálce, což je taková malá osada. Je tam krásná procházka a mají tam pozoruhodnou starou tvrz,“ mrkla na něho.

„Opálka? Zase zvláštní jméno,“ podotkl Julius zamyšleně.

„Prý proto, že ta osada vznikla spálením pralesa, ale kdo ví,“ mávla netrpělivě rukou. „Ta má známá, Silvie, ona občas pořádá spirituální seance. Jak bych ti to vysvětlila,“ přejela si prstem po bradě, „je to trošku strašidelné. Lidé o ní říkají, že je čarodějka. Ale to ona není. Je jen nadaná. Umí komunikovat se světem za oponou, rozumíš mi trošku?“

Přikývl.

„Takže chápeš, proč se o tom Mathilda nesmí dozvědět.“

Znovu přikývl. Tohle nebylo nic pro jeho pragmatickou matku.

„Ale jak to pomůže naší věci?“ řekl důležitě a poklepal na mošnu, ve které odpočívala Panna.

Tetě Adele ukázal Pannu hned poté, co dojedl palačinky. Neřekl jí všechno, jen že ji našel ve štole, ale i tak se mu téměř okamžitě ulevilo, že už na to tajemství není sám. Začala o tom sama. Jeden z těch chlapců, kteří ho donutili vlézt do štoly, to totiž řekl doma a jeho rozezlená máti přišla za tetou, že ho Julius navádí k nepravostem a balamutí ho hrůzostrašnými historkami, které si vymýšlí. A chudák kluk pak nemůže strachy ani usnout. A pak kdo je srab, pomyslel si teď Julius s notnou dávkou satisfakce.

„To sice nevím, ale Silvie je všestranná. Jestli někdo bude vědět, komu to…,“ – s odporem mrkla k mošně – „… patřilo, bude to ona.“

Zpoza rozpadajícího se plotu, kterým byl dům tety Adele obklopen, se ozvalo hlasité hvízdnutí. Julius ani nemusel otáčet hlavu. Bylo mu jasné, že chlapci se dozvěděli o jeho přítomnosti a přišli se mu vysmívat. Vážně pohlédl na tetu, jako by právě uzavřeli nějaký tajemný pakt, a pak zmizel v chodbě.

„Srabe!“

„Cos to řekl?“

Julius vyběhl ze dveří, a než ho teta Adele stačila zastavit, přelezl plot, který se pod ním propadl, a vrhl se na zrzka. Ten s pištěním upadl na zem. To už ale skočil jeho bratr Juliovi rovnou na záda.

„Dva na jednoho! Že se nestydíte!“ zakřičel Julius.

„Práskači!“

„Lháři!“

„No tak, chlapci!“ spráskla ruce teta Adele. „Jestli toho okamžitě nenecháte, řeknu to rodičům!“

Nezdálo se, že by to někoho zajímalo. Tahle bitka o čest byla mnohem důležitější.

Třetí, jakýsi Petr, pokud si Julius dobře pamatoval, dnes chyběl. Dobrá tedy, s tím si to vyřídí později. Nejprve setřásl nechtěné břemeno ze zad a pak se znovu pustil do zrzka. Váleli se v trávě, změť rukou a nohou zakleslých do sebe, dokud je od sebe Adele neroztrhla.

„Himl hergot!“ ulevila si. „Bando jedna!“

A dala všem pohlavek. Kluci na sebe zadýchaně hleděli a jejich pohledy nevěstily nic dobrého.

„Byl jsem tam!“ řekl nenávistně zrzek. „A jsi pěknej lhář! Nic tam není, žádná chodba ani mrtvoly! Akorát kašel jsem z toho chytil!“ odplivl si.