Laura Madeleine 

Tajemství mezi námi 

Originální název: The Secrets Between Us 

Vydáno u Black Swan, an imprint of Transworld Publishers, 

Penguin Random House UK, London, 2018 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Laura Hounsom, 2018 

Translation © Petra Pechalová, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

ISBN 978-80-243-9909-6 (epub) 

ISBN 978-80-243-9910-2 (mobi)

Zde leží chléb a sůl mezi námi 

Arabské rčení vyjadřující spojenectví, pouto, přísahu, již nelze porušit. 

Proslýchá se, že když se Lotova žena ohlédla nazpátek, proměnila se v solný sloup.

Pokusila jsem se psát o budoucnosti, ale nedokážu nalézt slova. Pokusila jsem se psát o svobodě, ale nemohu si vzpomenout na její příchuť. Tudíž mi nezbývá než se ohlédnout, ohlédnout se na začátek něčeho, co se může ukázat jako mé poslední léto na tomto světě. Pokud má být mým trestem sůl, nechť se tak stane.

Bylo to ukradené léto. Léto s modrou oblohou. Léto bohatství. Čistých vod chutnajících po daleké zimě. Léto masa a krve, masa horské zvěře odkrojeného přímo od kosti. Planě rostoucích plodů, zralých a sladkých jako med a rozpadajících se pod rukama. Léto plné kamenem mleté pšenice přetvořené starodávným receptem, léto hořkých bylin a oleje stejně starého jako vzdálené země za mořem. Hora a maso, pot a kůže, chléb a sůl: život. Láska.

To léto mě vysálo, zmáčelo, vyždímalo, a i přesto po něm stále toužím.

Toužím po tobě.

Jak dalece se musím vrátit? Kořeny toho léta jsou zakopány v bezútěšné, těžké půdě února roku 1943, kdy tebe trápí zima hor a mě zase chlad od pobřeží a ty ani já o sobě nemáme vzájemně ani tušení.

Kvůli tobě je vykopu, má lásko. Pokusím se vzpomenout, co se všechno přihodilo, že tady sedím. Ohlédnu se nazpátek a ty to tak budeš moct prožít celé znovu, mýma očima.

A pak, ať už přijde cokoli, ať už se s námi stane cokoli, tato slova zůstanou.

Únor 1943 
SAINT-ANTOINE, ALPES-MARITIMES 

Tvrdí se, že nekrutější měsíc v roce je duben, ale pro mě to byl vždycky únor.

Poslední mrazivé zalapání po dechu, krátké mrzuté dny předjaří, tolik vzdálené tuhé zimě, krásné a zrádné jako sklo. Únor je měsícem, jenž sípá mezi nemocí a zdravím, kdy na hoře sténají vrstvy ledu, které co nevidět spadnou.

V onen únorový den, kdy se vše změnilo, mě bolela z oblohy hlava. Nebe bylo olověné, vzbuzovalo ve mně chuť zalézt si za zatemněným oknem do postele a neprobudit se až do jara.

Místo toho jsem před sebou tlačila ulicí trakař. Dřevěné kolo na dlažebních kostkách nadskakovalo a lomozilo a jeho neklid se mi vpíjel až do kostí. Z hory se dolů valila odpolední mlha. Brzy se snese na úzké ulice, usadí se v nich a po zbytek dne nás odstřihne od světa. V únoru působilo Saint-Antoine jako pevnost, kterou kdysi městečko bylo. Starodávné domy namačkané na sobě jako zvířata schoulená na holém výběžku, aby se zahřála, tak těsně jeden na druhém, až lze slyšet jednotlivá slova každé hádky a vidět skvrny na prádle, jež visí ze sousedících oken a balkónů.

Na hlavní ulici, kde korytem gargouille stékala ledová voda, jsem zastavila, abych si vydechla. Jako dítě mě mátlo, když jsem zjistila, že ty ohavné kamenné příšery chrlící vodu ze střechy kostela se ve francouzštině nazývají stejně. Gargouille. Naše gargouille byla jiná. Nebyla to žádná příšera, ale strouha, kamenný kanálek starý jako město samo, táhnoucí se od vodopádu v horách podél naší strmé hlavní ulice až dolů do řeky. Jejímu toku udávaly směr celé generace, takže se zdá, jako by prýštila na každém rohu. V její vodě se pralo naše oblečení a koupaly naše děti, plnily se jí naše hrnce a v létě zalévala naše žíznivé rostliny. Bylo to hrdlo hory a my z něj pili. Zachvěla jsem se a vyrazila s trakařem k náměstí a přitom se mi kolem zápěstí čouhajících z rukávů kabátku, jemuž jsem dávno odrostla, ovíjel chlad. Ve vchodu zavřené kavárny se choulila dvojice italských vojáků čekajících na autobus.

„Madre mia!“ zavolal na mě jeden z nich. Nevšímala jsem si ho, dokud mi jeho kolega nevstoupil do cesty.

„Zitto, l’ho vista prima io,“ prohlásil a zazubil se na mě. Tvář a bradu ošlehanou větrem mu pokrývalo tmavé strniště. Pod blůzou měl rozepnutý límec košile.

Hleděla jsem mu přes rameno a zlobila se sama na sebe za červeň, která se mi drala do tváří.

„Principessa, vuoi che ti accompagno a casa?“ zeptal se ten první a naklonil se ke mně blíž.

„Hej vy!“ Napříč náměstím se ozval výkřik. „Přestaňte s tím!“

Zpoza rohu se vynořila supící madam Gougeardová s košíkem v ruce. Když ji Ital spatřil, odsunul botu, která stála mému trakaři v cestě.

„Ciao, nonna,“ zavolal na ni laškovně. „Non vuoi divertirti?“

Madam Gougeardová pohodila bradou směrem ke mně. „Pojď, Ceci,“ vybídla mě a škaredě se na ně podívala.

Společně jsme se otočily k Italům zády a šly jsme čekat na opačný konec náměstí.

„Sales Piémontais,“ zamumlala madam Gougeardová, zatímco jsme kráčely. „Neměla bys je v tom podporovat, poupée.“

Potlačila jsem vlnu nevole. Bylo mi osmnáct a většina místních mě pořád vnímala jako malou holku, panenku, kterou je potřeba chránit. Za chůze jsem mrkla koutkem oka do jejího košíku, ve kterém jí to cinkalo. Uvnitř byla láhev brandy. Není divu. Gougeardovi vedli hotel a všichni věděli, že jsou přeborníky v le Système D – ve schopnosti „si vystačit“ způsobem, který často hraničil s nezákonností. Vždycky se dokázali dostat k věcem, které byly pro nás ostatní mimo dosah.

„Jdete Olivierovi naproti k autobusu, madam?“ zeptala jsem se nevinně, ačkoli jsem odpověď už předem znala. Madam Gougeardová byla stejně lačná po klepech z Nice jako my ostatní po másle a cukru.

„Ano. Jel tam něco zařídit.“ Sklouzla ke mně pohledem, aby mi tím vyjádřila, že ví něco důležitého. Jeden z vojáků za našimi zády se hlasitě rozesmál.

„Hulváti,“ zamumlala, aniž by přitom ztlumila hlas.

„Jen se na ně podívej, vždyť už se ani jako vojáci neoblékají. Copak nemají úctu k pravidlům?“

Byla to pravda, Italové se s postupující zimou zdáli být stále neupravenější, čím dál méně působili jako okupanti. Jeden z vojáků za námi někde zapomněl pásek a druhý měl na rukou vlněné palčáky, které dle mého součástí uniformy určitě nebyly.

„Asi ne, madam,“ přikývla jsem.

„Měli by se vrátit domů a jíst si ten svůj Mussoliniho chleba.“

Sevřela jsem rty. Italy jsem zrovna v lásce neměla, ale i já jsem věděla, že je to mnohem komplikovanější. Němci si možná vzali zbytek jihu v listopadu zpátky, ale tady to byli Italové, kdo z jejich úspěchu těžil a kdo sem napochodoval.

Madam Gougeardová se na vojáky ušklíbla. „Un coup de poignard dans le dos. Jsou to zbabělci, viď, Ceci?“

Přikývla jsem a silou vůle jsem zůstala mlčet, ačkoli jsem měla chuť jí připomenout, že polovina jejích příbuzných žije za hranicí a že i můj dědeček byl Ital. Gougeardovi byli naši největší zákazníci. Mamá by mě zabila, kdyby zjistila, že jsem byla hubatá.

Madam Gougeardová potáhla nosem. „Alespoň že ten tvůj bratr má odvahu se jim postavit. Tvůj otec by měl být pyšný. Takových mladíků, jako je on, potřebujeme víc.“ V úsměvu mi pomalu tuhly koutky a začínala jsem si přát, aby mě nechala a já si mohla poradit s Italy sama.

Možná to vycítila, protože jí náhle zjihl hlas.

„Nemáte o něm žádné nové zprávy?“

Zavrtěla jsem hlavou, upřela pohled do vlhké mlhy a přála si, aby autobus konečně přijel. „Papá jel dnes nad ránem do Mentonu,“ prozradila jsem jí, „aby zažádal o jeho propuštění.“

Už jsem se nezmínila o obálce, kterou měl papá v kapse, o sbírce franků, kterou se nám podařilo téměř po dvou týdnech schrastit, ale madam Gougeardová přikývla, jako bych to udělala.

„Dejž Bůh, aby tamější capitano byl požehnán větší inteligencí než jeho nadřízení.“

„Dejž Bůh,“ zamumlala jsem a pro jednou jsem to i myslela vážně.

Jako obvykle jsme autobus uslyšely ještě před tím, než jsme ho ucítily, a ucítily jsme ho ještě před tím, než jsme ho spatřily sípavě vjet do mlhy na náměstí. Na něco tak zbytečného dělal dřevoplynový motor vzadu na autobuse skutečně příšerný kravál. Na strmé horské cesty jednoduše nestačil. Občas museli pasažéři dokonce vystoupit a tlačit. Přesto přijel až z Nice, kde byla kina, obchodní domy se zbožím, které si nikdo nemohl dovolit, a restaurace, které vám mohly stále naservírovat maso, pokud jste měli peníze a znali ten správný způsob, jakým o něj požádat.

Přispěchala jsem k zastavujícímu autobusu a skrz zamlžená okna pátrala po otcově tváři a po další známé tváři, kterou s sebou možná přivezl. Byla jsem tak zabraná do hledání, že jsem málem vrazila do trojice vojáků, kteří právě vystupovali s plátěnými vaky na zádech.

„Scusi, mademoiselle.“ Vycenili v úsměvu zuby a dotkli se svých čepic sepnutých pod bradou. Pohlédla jsem stranou a slyšela, jak si razí cestu mezi dalšími cestujícími, aby se mohli přivítat s vojáky, kteří čekali venku na zimě. Plácali se vzájemně po ramenou a čechrali si vlasy, halasní mladí muži, možná stejně staří jako můj bratr. Jeden z nich mě přistihl, jak je pozoruju, a mrkl na mě.

Otočila jsem hlavu na druhou stranu. Papá se šoural ze schodů dolů, hlavu pod plátěnou čapkou skloněnou.

„Leon?“ zeptala jsem se zbytečně, když sestoupil na dlažbu.

Zavrtěl hlavou a mně bylo hned jasné, že toho z něj víc nedostanu, ne tady na veřejnosti, kde vždycky někdo poslouchal.

„Přivezla jsi trakař?“ zeptal se znaveně.

Než jsem se s ním stihla vrátit, otec už se vyškrábal na blatník autobusu a uvolňoval plachtu přivázanou ke střeše, aby odkryl povadlé obrysy pytlů, jež se pod ní ukrývaly.

„Co jsi sehnal?“ zeptala jsem se a snažila se potlačit zklamání, rozechvělou úzkost, která mi naplnila hruď.

„Dva pytle pšenice,“ dostalo se mi jeho tlumené odpovědi. „Dva otrub. A cizrnu.“

Než jsem mohla zamručet, musela jsem se připravit, že převezmu váhu jednoho z pytlů. Do nosu mi vnikla známá vůně plátna a mouky a já o krok couvla, jen abych uklouzla na dlažební kostce.

Něčí ruce mě chytly za ramena a přidržely mě. Celá rudá jsem vzhlédla na Paula, který mi sebral pytel z rukou a upustil ho na trakař.

„Merci, Paule,“ zavolal na něj papá, zatímco se natahoval pro další.

„De rien.“ Paul si otřepal ze své tmavé četnické uniformy bílá moučná křídla. „Pomůžu vám i s těmi dalšími. Na Ceci jsou moc těžké.“

Vrhla jsem na něj otrávený pohled.

„Ceci,“ houkl mě papá, když viděl, jak Paul pokládá na trakař druhý pytel, „běž říct své matce, že už jsem doma. Počkejte na mě v kuchyni.“

Nechala jsem ho tam s Paulem a pomalu se vydala zpátky k pekařství. S každým krokem, který jsem ušla, jsem zaslechla ozvěnu bratrova jména. Le-o-ne, Le-o-ne: silné paže, jež mě zvedaly s mnohem větší lehkostí než pytel mouky, bouřlivý smích, náznak tmavých vousů. Le-o-ne, křičela matka, když byl zase v průšvihu, Le-o-ne, mručel otec, když ho teď, když už byl muž a na řemen příliš starý, přivolával do kuchyně na další „domluvu“. Ale všechna ta zlost, všechno to rozčílení se při spatření ďábelského výrazu mého bratra pokaždé rozplynulo v náklonnost, pousmání, zavrtění hlavou. Le-o-ne, vrtěli lidé nesouhlasně hlavami, přičemž plynule přecházeli v úsměv, Le-o-ne.

Ce-ci znělo v porovnání s tím nevýrazně, a ať už jsem se snažila sebevíc, nikdy se mi to nepodařilo zlomit.

V ulici před pekařstvím jsem se zastavila. Nechtěla jsem spatřit matčin výraz plný naděje s bratrovým jménem na rtech. Odsud vypadal krám ponuře. Tající led z oken sklouzl a v zimní špíně za sebou zanechal cestičky. Police uvnitř byly touto dobou už prázdné.

Před pěti lety bývaly plné placatých fougasse a pomoučených kulatých bochníků boule, baget epi ve tvaru olistěných větévek a lepkavých fougassette vonících po květech pomerančovníku a medu. Byla bych schopná sebrat tajně z tácu jednu čerstvou briošku z lesklého hladkého těsta nebo ukrást jeden z prvních lahodných croissantů z každodenní ranní dávky, vyrobených pouze z toho nejlepšího másla z nedalekých farem, jejichž krávy se pásly na voňavé trávě a bylinách vysoko položených pastvin. Takové věci dřív bývaly mou odměnou za bezesnou noc, za plnění košů a polic bochníky všech velikostí a tvarů, jež byly připraveny nasytit město a nadchnout jeho návštěvníky.

Ve čtrnácti brával Leon chleby s sebou na kolo, proháněl se s nimi ďábelskou rychlostí ulicemi a rozvážel je do vil bohatých, kteří se přijeli nadýchat čerstvého vzduchu. V sedmnácti se s vysoko vyhrnutými rukávy pracovní haleny usmíval na dcery, které přišly nakoupit pečivo na piknik, a ukazoval jim své opálené paže. V osmnácti si brával večer mzdu do Nice, kam se pokaždé vykradl, když by měl pracovat, a na mě tak zbylo, abych jeho úlohu v kuchyni zastala. V jednadvaceti byla pekařina to jediné, co ho zachránilo před odvodem, ale i přesto mu na životě nezáleželo a jeho umíněnost přetrvávala a papá nad jeho prostopášností stále mhouřil oko. Možná kdyby byl přísnější, kdyby něco řekl dřív…

Otevřela jsem dveře.

Tolik se toho od oněch dnů světla a bohatství změnilo, vůně pekařství však zůstala stejná. Ta sytá ořechová vůně tvrdnoucí kůrky, sladká vůně pšenice, nakyslá vůně kynutého těsta, která mě pokaždé uhodila do nosu. Žaludek, už tak v jednom kuse sevřený hlady, se mi ještě o kus stáhl. Zavřela jsem za sebou a odstřihla se tak od šedivého dne, Italů na náměstí i klepů madam Gougeardové.

Matka seděla na konci dřevěného pultu za truhličkou, kterou jsme používali na tržbu. Před ní ležela otevřená účetní kniha s příliš málo inkoustovými řádky na jedné straně a příliš mnoha na té druhé. Zvedla pohled a mezi obočím se jí objevila zamračená vráska.

Leon? zeptala se očima.

Zavrtěla jsem hlavou a otočila se, abych urovnala v koších dva zbývající těžké pecny tmavého pain bis.

„Papá vzkazuje, ať tady na něj počkáme,“ pověděla jsem jí a pohlédla k prázdnému oknu. „Mami, co když…“

„Ceci,“ přerušila mě. Nechtěla slyšet mé obavy, ne ohledně Leona. „Co kdybys zašla uvařit kávu?“

Otočila jsem se a udělala, co mi bylo nakázáno.

Duben 1993 
CHESHIRE 

„Dáte si kafe, drahoušku?“

Šokovaně vzhlédnu. Nade mnou se tyčí servírka s připravenou konvicí překapávané kávy v ruce. Jak dlouho už tu stojí? Byla jsem na míle daleko. Desítky let daleko.

„Ne,“ vypadne ze mě automaticky, načež si uvědomím, že to zní nezdvořile. „Teda ano, děkuju.“

Zatváří se, jako by chtěla říct jak chceš, a nalije mi. Kafe vypadá vodnatě, mírně nažloutle. Vlastně ho vůbec nechci, ale na to už je pozdě.

„Začínáte brzo, co?“ zeptá se. Zkusmo vzhlédnu. Vypadá znuděně a pod tlustou vrstvou make-upu i unaveně. V hotelové restauraci jsme jediné dvě osoby.

„To jo,“ odvětím a podívám se na kafe.

Stojí tam a čeká, až řeknu něco víc. V pozadí hraje hudba. „Jste tu kvůli práci?“ zkusí to znovu po chvíli.

Přikývnu.

„Jste z daleka?“

„Z Londýna.“

„Z Londýna,“ zopakuje, přičemž se zhoupne na první slabice. „To je hezký. Líbí se vám tam?“

Ano, mám chuť říct, žiju v mrňavém bytě v Bloomsbury nad obchodem s potravinami. Když kolem projíždí autobus, rachotí mi okna, v létě je tam vedro a v zimě mrznu a v chodbě je to pořád cítit po přezrálých banánech.

Ale mám to blízko do práce a do knihovny a stačí to na to, abych měla kam uložit matku, když se u mě zastaví… Ale nic z toho neřeknu. Slova by se mi v puse zašmodrchala jedno do druhého. Místo toho přikývnu.

Servírce se úplně nepodaří potlačit povzdech a nakonec to vzdá.

„Tak si teda dnešek užijte,“ popřeje mi.

„Díky,“ zamumlám, ale to už je dávno pryč.

Celá rudá se natáhnu po cukřence. Jsi trapná, Annie. Cukr je v kostkách, v tvrdých, zářivě bílých kostkách. Opatrně jednu rozpůlím.

Vtom vejde do restaurace někdo další. Zvednu oči s toužebným přáním, aby to nebyl žádný z mých kolegů. Mám štěstí. Je to nějaký byznysmen, který se zubí od ucha k uchu na servírku. U něj pochodí spíš než u mě. Rozmíchám cukr v kávě a napiju se. Chutná to hrozně. Odložím šálek zpátky na stůl a vrátím se ke složce se seznamem katalogových čísel, kterou mám ležet hned vedle. Tolik práce. A čím dřív s tím budeme hotoví, tím dřív se můžeme vrátit do Londýna.

A k čemu konkrétně? Zasunu otázku do pozadí a seberu zvýrazňovač. Restaurace se pomalu plní a od fádních, meruňkově oranžových zdí se začínají odrážet hlasy. Můj žaludek, který dostal pouze kávu a nic jiného, hlasitě zaprotestuje. Netoužím po kopci mastné, anglické snídaně, která se začala vynořovat z hotelové kuchyně. Nikdy jsme ji nemívali, když jsem byla malá. Protože nejsme Angličani, škádlila mě vždycky máma. Osmažený chleba? Tvoje grand-mère by mi to nikdy neodpustila.

Mohla bych si dát toust, ale to by znamenalo projít kolem servírky, abych se dostala ke švédskému stolu… Se zklamaným povzdechem zavřu pořadač a seberu tašku a nevypité kafe nechám stát na stole.

Tři čtvrtě na osm. Na to, abych se vydala do práce, je ještě brzy, a to i na mě. Projdu se skloněnou hlavou kolem recepční, zamířím do výklenku s veřejnými telefony a vytáhnu dvacet pencí, abych mohla vytočit číslo svého londýnského záznamníku.

„Nemáte žádné nové zprávy.“

Stisknu „1“ a poslechnu si poslední uloženou zprávu.

„Ahoj! Annie!“

Do ucha mi vnikne mámin hlas. Vím přesně, co zpráva obsahuje. Nechala mi ji před týdnem, aby mi oznámila, že přistála bezpečně v Austrálii, aby mi pověděla o svých kolezích a o projektu a o následném letu, kterým se dostanou na ostrovy. Když ji teď poslouchám, sevře se mi srdce. Zní vesele, přesto unaveně. Doufám, že na sebe dává pozor. Kéž bych tam tak mohla být s ní, abych se ujistila, že odpočívá a že včas bere léky.

„No, už musím končit,“ slyším ji říkat, když v pozadí zaburácí letištní hlášení. „Ještě… ještě jsem s tebou chtěla mluvit o jedné věci, ale to počká na příště. Bisou, chérie. Ciao!“

Venku před hotelem je ráno chladné a čisté jako čerstvě umytá kůže, která se ještě nestihla ušpinit dnem. Zhluboka se nadechnu a pokusím se zahnat obavy. Ještě jsem s tebou chtěla mluvit o jedné věci. Řekla by mi přece, kdyby se to týkalo jejího zdraví, že ano? Tak o co jde? Sevřu pevněji popruh tašky. Nemá smysl nad tím hloubat. Přesto nedokážu během ostré chůze na zastávku autobusu zabránit tomu, aby se mi do mysli vloudily nechtěné myšlenky nebo obávaná slova jako dědictví nebo vykonavatel závěti.

Kancelář není daleko, jen krátkou cestu autobusem z města na cheshirský venkov, kde jaro pokropilo zimní živé ploty jasně zelenými pupeny. Jsem jediná, kdo u nevýrazně vyhlížejícího ohrazeného areálu s cedulí nad bránou, na níž stojí CHESHIRSKÉ SOLNÉ DOLY, vystupuje.

Zatím tady až na vrátného nikdo další není. Pokaždé na mě kývne a pozdraví mě. Jednou se na mě usmíval o něco déle než obvykle a zeptal se mě, odkud jsem. Předstírala jsem, že jsem ho neslyšela, a rychle jsem odspěchala pryč. Není to otázka, na kterou je snadné odpovědět, je příliš komplikované vysvětlit to někomu cizímu.

Cítím, jak se při té vzpomínce při vstupu do tiché recepce červenám. „Já…,“ prohrábnu se taškou ve snaze najít identifikační kartu. „Já jsem…“

„To je v pořádku, však já vím, kdo jste,“ prohlásí nenuceně a v koutcích očí se mu objeví úsměv. „Ranní ptáče, co?“

Přikývnu. Jedna moje část by se tam na chodbě ráda zastavila a popovídala si s ním, o ránu, o čemkoli. Udělala bych to ráda, ale když na to přijde, nedokážu najít ta správná slova. Jako by všechno, co řeknu, ze mě vyšlo špatně. Je snazší zůstat mlčet. Odvrátím pohled a uteču dveřmi pryč.

Odhodím tašku na židli a zamířím ke konvici, když to náhle spatřím: dodací list na Iainově stole s nápisem TAJNÉ, ležící všem na očích. Zasvrbí mě prsty. Neměla bych se na to dívat. Mám pracovat jenom na administraci, vkládat data a rozběhnout nový katalogový systém. Archivních materiálů bych se neměla ani dotýkat, ačkoli jsem stejně kvalifikovaná jako zbytek týmu.

Nepřeřazuji vás na nižší pozici, Annie, snažil se mi namluvit šéf, to jen že během vaší nepřítomnosti se Iain skutečně vytáhl. Na vedení tohohle projektu se hodí mnohem lépe. A navíc potřebujeme někoho jako jste vy, aby se postaral o administrativu, někoho pečlivého, kdo to umí s počítačem, někoho, kdo se do toho dokáže opřít.

Odvrátím pohled, projdu kolem a chystám se uvařit si čaj. Ale i během toho, co tam stojím a konvice hučí a stoupá z ní pára, je cítím – ta červeně natištěná slova za mými zády, jež čekají, až si je prohlédnu zblízka. Nakouknu do chodby.

Je to tenká hnědá obálka a je zalepená jen lehce. Ani ji nebudu muset roztrhnout, jen ji lehce povolím. Jako by mé prsty byly před myšlenkami o krok napřed, protože už začaly na obálce pracovat, rozlepily ji a vytáhly list papíru.

Rázem rozeznám znak na záhlaví. Ministerstvo zahraničí. To znamená, že zásilka obsahuje celou novou řadu úplně poprvé odtajněných vládních dokumentů, které čekají na to, až budou zkontrolovány, zařazeny do inventáře a bezpečně archivovány. Tohle je práce, kterou bych měla dělat, ne sedět za počítačem a vyťukávat nekonečné řady čísel. Hodiny na stěně ukazují půl deváté. Ostatní přijdou nejdřív za půl hodiny. Kdo se o tom dozví, když se na ně půjdu na chvilku podívat?

Na opačném konci areálu nastoupím do výtahu, který mě vezme skrze jednu vrstvu kamene za druhou do starého dolu. Ve chvíli, kdy se dveře do výstupního prostoru otevřou, okamžitě je spatřím: nové archivní boxy naskládané jeden na druhém. Přišourám se k nim blíž, přičemž se mi pod podrážkami bot zvedají oblaka solného prachu. Nikdy se tu tak úplně neusadí. Až se vrátím na povrch, bude to se slanou příchutí na patře a na rtech. Zastavím se a zaposlouchám. Horníci dnes ještě nenastartovali své stroje, nezačali ještě škubat ze stěn kamennou sůl. Vládne tu tajuplné ticho, až mám pocit, že jsem úplně titěrná, bezvýznamná. Opatrně přejedu prsty přes víko jednoho z archivních boxů. Když je zvednu, lemuje je narůžovělý prach. Kdybych se vrátila tisíce let nazpátek, mohla bych se ocitnout pod vodou, na dně ohromného vnitrozemského moře, jež se táhlo stovky kilometrů napříč Evropou a jehož sůl získala od písku, který sem přivály pouštní větry, lehký nádech růžové. Nyní se tato sůl kutá z kamene, aby v zimě pokryla silnice a ochutila hrnce s jídlem, a zanechává za sebou jeskyně, které má vyplnit historie zcela jiného druhu.

Tyto suché, chladné a třpytící se jeskyně byly vybrány k tomu, aby se staly strážkyněmi minulosti. Vzácné, stovky let staré dokumenty, svitky, zdravotní záznamy, vládní archivy, armádní seznamy, soudní případy a daňové dokumenty, ty všechny jsou tady dole ve větším bezpečí než v jakékoli jiné budově nad zemským povrchem. Není divu, že dělá Iain s bezpečnostní prověrkou takové drahoty. S dostatkem času a těmi správnými znalostmi by tady člověk mohl najít cokoli…

Položím na hromadu krabic ruku. Já rozhodně žádnou prověrku nemám. O to se Iain postaral. Soupeřili jsme o ta samá místa od chvíle, co jsme pracovali jako stážisti. Teď, když je konečně nade mnou, rozhodně nepřipustí, abych na to zapomněla.

Rychle sundám vrchní krabici na zem a opatrně zvednu víko. Obklopí mě nasládlá vůně rozkládajícího se papíru. Listiny pocházejí ze čtyřicátých let, to poznám už jen z pohledu na složky. Jsou v tlumeně zeleném odstínu vládních dokumentů, orazítkované, posešívané a podepsané mnoha rukama, možná zastrčené před padesáti lety do kartotéky ve Whitehallu a až do této chvíle zapomenuté. Než jsem je našla já.

Kdo je zvědavý, bude brzo starý. Ale nemůžu si pomoct. Prolistuju jimi, prohlédnu si jména a data, až mě jedna natržená složka zaujme. Zvolna ji otevřu a natrefím na něco, co vypadá jako oficiální komuniké, ručně psaná poznámka, která měla být nejspíše skartována. Sen každého historika. Otáčím stránky jednu za druhou. Hemží se vodítky. Jeden z dopisů má v horním pravém rohu skvrnu od kávy, další je rozmazaný jakoby od deště. Skloním se nad povrch papíru a zavřu oči. Ano, vůně starého inkoustu a zatuchliny, ale ještě něčeho jiného, je taková temná a nasládlá, cigaretový kouř a… dámský parfém?

„Annie?“

Okamžitě se napřímím a do tváří se mi nahrne krev. Za mnou stojí Iain. Vůbec jsem ho neslyšela přijít. Tváře mi hoří tak, až to hraničí s bolestí.

„Co to děláš?“ zeptá se a nepřátelsky se na mě zadívá.

„Já…“ Hrdlo mám od solného prachu celé vyprahlé.

„Tyhle dokumenty z ministerstva zahraničí. Jen jsem je kontrolovala.“

„Jen jsi je kontrolovala,“ zopakuje chladným hlasem.

„Ty je kontrolovat nemusíš. To je Martina práce. Ty bys tady dole ani neměla být.“

Někdo jiný by právě teď utrousil nějaký vtípek nebo by Iainovi odsekl a řekl mu, ať se stará o sebe, ale to já nedokážu. Na omluvu něco zamumlám a vložím složku zpátky do archivního boxu.

„Annie,“ ozve se ještě otráveným tónem, „tady se neprocházíš nějakou knihovnou v Bloomsbury. Tohle je vládní archiv. Tam nahoře berou bezpečnost velice vážně. Jsi služebně na nižší pozici a nemáš povolení. Co kdybys něco poškodila nebo ztratila? Jak bych to na ředitelství vysvětloval?“

„Nic bych s tím neprovedla,“ zamumlám. „Já… omlouvám se.“

Iain si otráveně povzdechne, dojde ke krabicím a důrazně na jejich stoh položí ruku. Nezbývá mi než sklonit hlavu a s tvářemi rudými ponížením se vydat k výtahům.

„Annie,“ dolehne ke mně ještě Iainův hlas těsně před tím, než se dveře zavřou, „ať už tě tady dole nikdy nechytím.“

Únor 1943 
SAINT-ANTOINE 

Kuchyni pekařství naplnila hořká vůně pražených žaludů. Nedokázala jsem si vybavit, kdy naposledy jsme ochutnali skutečnou kávu. Ta žaludová se jí nejspíš celkem podobala, minimálně v tom, že byla horká. Omotala jsem kolem držadla konvice utěrku, přenesla ji k pultu a nalila tmavou tekutinu do čtyř šálků. Mamá, papá a Paul sledovali stoupající páru.

„Ještě něco.“ Papá vstal ze židle a od pecí něco přinesl. „Tenhle je moc spálený, aby se dal do prodeje.“

Zlehka položil na pult bochník pain aux noix. Na jednomkonci byl zčernalý, ale jen mírně, přesto dost nato, aby měl člověk záminku nenabízet ho zákazníkům. Vyměnili jsme si s Paulem pohled a pokusili se neusmát. Oba jsme věděli, že by papá nikdy nedopustil, aby se mu nedopatřením spálil chléb. Vzala jsem si jeden ukrojený krajíc, namočila ho do žaludového kafe a v ústech se mi rozplynula chuť čerstvého chleba s drobnými úlomky ořechů.

„Co capitano, mluvil jsi s ním?“ zeptala se mamá, ve tváři podivný výraz: úzkost a naděje propletené jedno s druhým.

Papá odložil krajíc a odkašlal si. „Napřed jsem šel na četnickou stanici, abych zjistil, jestli nemůžou něco udělat. Zmínil jsem jméno tvého otce, Paule, ale tvrdili, že vzhledem k tomu, že ho zatkli Italové, nezmůžou s tím vůbec nic.“

„Ve městě přece musí být schopni…“

„Nejsou,“ odvětil úsečně otec. „Zodpovídají se Italům stejně jako my ostatní. I jim zabavili zbraně.“

Bylo poznat, že se snaží nedívat na Paula, na prázdné pouzdro, které mu viselo na opasku.

„A co carabinieri?“

Otec zvedl ruku v pokusu zastavil příval matčiných otázek, zatímco hledal správná slova. „To italská armáda Leona zatkla a italská armáda ho zavřela. Já… šel jsem ke kasárnám, kde drží vězně, a chtěl jsem mluvit s kapitánem, ale nebyl tam.“ Pohlédl na nás. „A Leon taky ne.“

„Cože?“ Myslím, že to vylétlo z nás všech, ale matčina otázka, protkaná panikou, vyzněla nejhlasitěji. „Copak už ho propustili? Nebo přemístili?“ To mdlé, úřední slovo z ní vyšlo doprovázené hrůzou, vědomím o internačních táborech roztroušených po celém jihu nebo o pracovních táborech v Německu, které už spolykaly tolik našich mladých mužů.

„Propustili ho,“ oznámil nám papá, v jeho hlase se však ukrývalo něco, co nám nedovolilo vydechnout. Rozpačitě vytáhl obálku plnou franků a položil ji na stůl.

„Někdo se tam dostal přede mnou.“

„Kdo?“ vyhrkla jsem. Nedokázala jsem se ovládnout, ne když byla matka v obličeji tak bledá. „Leon nezná nikoho, kdo by měl takový vliv.“ Pohlédla jsem na Paula.

„Nebo ano?“

Paul zavrtěl hlavou, oči vytřeštěné překvapením.

„A jestli ho teda pustili, tak kde je?“ A ještě hlasitěji jsem dodala: „Proč nepřijde domů?“

„Co když se přidal k maquis?“ zašeptala matka. „Nejstarší syn Jeana-Clauda to udělal, aby se vyhnul odvodu.“

Zůstali jsme mlčky sedět, zatímco se nám to slovo a spousta dalších vznášela nad hlavami. Střetli jsme se s Paulem vzájemně pohledem a já hned věděla, že oba myslíme na to, kolikrát udělal Leon něco unáhleného, nějakou hloupost. V minulosti se nám ho pokaždé podařilo ze všeho dostat. Ale tohle bylo něco jiného. Nikdo z nás už nedokázal předvídat, co se může stát.

„Nemá smysl nad tím hloubat,“ promluvil papá těžkým hlasem. „Ať už je, kde chce, zbývá nám jen doufat, že je v bezpečí a že nám bude moct dříve nebo později poslat nějakou zprávu.“

Chvíli nikdo ani nepromluvil, jen v chladnoucí konvici lehce lupalo. Zakručelo mi v žaludku, který se dožadoval něčeho sytějšího než jen krajíce chleba.

„V Nice byly davy,“ poznamenal papá, aby ticho přerušil. „Nikdy jsem na trzích neviděl tolik lidí. Nic tam samozřejmě nebylo. Zelenina žádná, jenom staré zelí. Viděl jsem jednoho prodavače, jak krájí květák na díly, aby vyšlo na všechny. A každý den prý přijíždí další, někteří toho nevlastní o moc víc než to, co už mají na sobě.“

„Židé?“ Mamá stále zněla roztržitě. „Odkud všichni přicházejí?“

Papá pokrčil rameny. „Ale musím říct, že spousta z nich nevypadala dobře.“

„A to je sem Italové pouští?“ podivil se Paul, ruku na opasku. „Copak nemají rozkazy je zastavit a poslat zpátky? Od Němců nebo…“

„Pokud nějaké mají, tak je nedodržují.“ Papá vypil zbytečky kafe a zašklebil se. Bylo na něm vidět, že toho má na srdci víc a že přemýšlí, jak to říct.

„V autobuse jsem potkal Oliviera,“ vypadlo z něj nakonec. „Vypadá to, že si myslí, že sem některé z nich Italové pošlou.“

„Koho že tu pošlou?“ Mamá se zamračila. „Snad ne ty cizince? Židy?“

„Přesně ty. Tvrdil, že je Italové v Nice, tak blízko pobřeží, nechtějí, že některé z nich pošlou do vesnic.“ Papá prudce vydechl nosem, ovšem ne natolik, aby se to dalo považovat za smích. „Gougeardovi očividně očekávají početnou klientelu. Všiml jsem si, že Olivier koupil zpátky všechno to povlečení, co dal před Vánoci do zástavy.“

Najednou jsem si vzpomněla, jak madam Gougeardová netrpělivě čekala, až syn vystoupí z autobusu s novinkami z města.

„Ale proč zrovna sem?“ zeptal se zamračeně Paul.

„Musíš připustit, že v Saint-Antoine není zrovna málo místa,“ podotkl papá, „všechny ty prázdninové vily zejí prázdnotou…“

„Není tu dost jídla, aby vystačilo na všechny,“ utrousila tiše mamá. „Ne, když si toho Italové berou tolik.“

Nikdo neodpověděl.

Paul si posunul čepici na temeni dozadu. „Měl bych vyrazit,“ prohlásil. „Otec o tom bude chtít určitě vědět.“ Usmál se na mě – jen mírně roztáhl koutky sevřených rtů – a já k němu náhle pocítila vděk za to, že tady je alespoň on, když už ne Leon. „Děkuju za chleba, madame Corvinová,“ dodal.

„Počkej,“ mamá se otočila, aby našla ubrousek, „vezmi něco matce.“

Doprovodila jsem Paula ke dveřím pekařství. Na opačné straně tenké zdi, která oddělovala kuchyni od krámu, se začali rodiče spolu znovu bavit.

„Neměl by sis tu věc s Leonem vyčítat,“ špitla jsem, když jsem otevřela dveře. „Nemůžeš za to, že ho zatkli.“ Paul zavrtěl hlavou. „Neměl jsem mu dovolit, aby chodil do toho baru. Věděl jsem, že hledá příležitost, aby se mohl s Italy porvat, ale nikdy by mě nenapadlo, že bude tak pitomý, aby…“ Odmlčel se. Ulicí se plížil vzdálený hukot řeky a vyplnil prostor, který by jinak zabrala jeho slova. „Každopádně jsem tu pro tebe,“ řekl polohlasem. „Kdykoli jen budeš potřebovat. Víš to, Ceci, že ano?“

Najednou byl až příliš blízko. Cítila jsem, jak navzdory chladu z otevřených dveří rudnu. Až příliš jasně jsem si uvědomovala rodiče jen pár kroků za námi.

„Vím,“ přikývla jsem. „Děkuju, Paule.“

Usmál se a pohlédl mi do tváře. Na okamžik jsem si myslela, že řekne ještě něco, pak ale zvedl ruku, přátelsky zasalutoval a vykročil ulicí pryč.

Duben 1993 
CHESHIRE 

Stisknu kliku kanceláře. Dovnitř se mi vůbec nechce. V mysli mi stále zní Iainova slova, až mě z nich pálí oči. Sama s archivními materiály se cítím vším tak jistá. Každá složka má své číslo, každá krabice svůj komín. Ale tam venku je všechno strašná změť, příliš velká nebo příliš malá, vše zašmodrchané a zmatené, a ať se snažím, jak chci, jako bych nedokázala nic nikam zapasovat.

Uvnitř už Marta s Kaiem pracují, Marta pročítá štos dokumentů, Kai vyťukává něco na terminálu. Já se soustředím na chůzi. Levný koberec mi zachytává za podrážky a hrozí, že zakopnu a ztrapním se před nimi, ale nakonec se přece jen dostanu ke svému stolu a s úlevou se svalím na kousavou kancelářskou židli.

„Dobré ráno,“ přinutím se pozdravit do vydýchaného vzduchu.

„Nazdar,“ zamumlá Kai. Je nejmladší v týmu, v jednom kuse ukrytý za vlasy a sluchátky. Prohodili jsme spolu sotva pár slov, ale zdá se být v pohodě. Stejně jako já má na starosti vyplňování kolonek. Pohlédne na mě, než stihnu odvrátit pohled. „Máš zprávu,“ oznámí mi.

Na vteřinku mám pocit, že jsem se přeslechla. Normálně mi nikdo zprávy nezanechává. „Prosím?“

Marta mě zaslechne. „Zpráva,“ zopakuje pomalu, jako by mluvila s dítětem. „Na záznamníku. Od tvý mámy. Proč volá? To kontroluje, jestlis přišla do školy včas?“

Tváře mi hoří, zatímco vytáčím číslo na hlasové zprávy. Je krátká: máma volala, aby mi dala číslo na satelitní telefon, na kterém ji zastihnu. Linka chrčí a ztrácí se. Rychle si poznamenám podrobnosti. Volala v půl osmé ráno, nejspíš zapomněla přesný časový rozdíl, jaký mezi námi je. Možná že když budu rychlá, ještě ji zastihnu v dosahu sítě. Vyťukám na telefonu číslice a zadržím dech, když se ozve mezinárodní vyzváněcí tón, jednou dvakrát. Zapraskání, chvíle ticha a pak…

„Haló?“

Hlas je na dálku tlumený, ale je to určitě ona.

„Mami!“ nedokážu zakrýt úlevu v hlase. „Mami, c’est moi. Promiň, že jsi mě nezastihla…“

„Annie! Tak ráda tě slyším.“

Přitisknu si sluchátko pevně k uchu, nechci, aby mi uteklo jediné slovo. „Kde jsi?“

„Tomu neuvěříš, uprostřed oceánu, někde na východ od Cairns!“

Zavřu oči, zatímco mi vypráví o své cestě, a představuju si, že jsem s ní, obklopená vlnami, vzduch blížící se tropickou bouří stále těžší a těžší.

„Ale nesmím se nechat unést,“ přeruší svůj monolog po chvíli. „Et toi, ma chérie? Jak se ti daří?“

„Asi v pohodě,“ odpovím opatrně a krátce pohlédnu na ostatní. Přejdu do francouzštiny. „Práce není zrovna podnětná. Chybí mi Londýn. Tady se musím otravovat s…“

„Lidmi?“ zeptá se máma mazaně.

Nepotřebuju odpovídat, aby věděla, že má pravdu.

Krátce, vřele se zasměje. „Kde jsem udělala chybu, že jsi tak asociální, Annie?“

„Já nejsem asociální,“ ohradím se. „To jenom…“ Odmlčím se, než stihnu říct: Jenom nevím, jak s lidmi mluvit. „Jenom jsem nezdědila tvé charisma.“

„Máš spoustu charisma, chérie, ale obávám se, že máš v sobě i tvrdohlavost po grand-mère.“

Nastane mezi námi ticho táhnoucí se přes oceány a dálavy. Vždycky ji rozesmutní, když mluví o babičce.

„Dáváš na sebe pozor, mami?“ změním téma a nasadím předstíranou přísnost. „V poslední zprávě jsi zněla unaveně.“

„Taky že jsem unavená byla, ale to je jenom tím letem. Jsem v pořádku.“

„Slibuješ?“ Kéž bych tam tak byla a viděla jí do tváře. „Nesmíš to přehánět. Pořád je to po operaci hrozně brzy.“

„Annie!“ zasměje se. „To já si mám dělat starosti o tebe, a ne ty o mě.“ Když neodpovím, povzdychne si.

„Jsem v pořádku, chérie. Dělám všechno, co mi doktoři řekli. Dokonce i odpočívám. Sama víš, že nepřipadá v úvahu, aby mi tahle cesta utekla.“

„Jenom proto, že ti řekli, že je všechno v pořádku, to ještě neznamená, že…“

„To stačí,“ zarazí mě jemně. „Chci s tebou mluvit o něčem důležitějším. O něčem, o čem jsem během léčby hodně přemýšlela. Máš minutku?“

Iain se už vrátil a hledí na mě, ale to je mi protentokrát fuk. „Samozřejmě,“ odpovím se sevřeným žaludkem. „O co jde?“

Slyším, jak se nadechla. „Nevím, jestli za to může to všechno, co se událo,“ suše se uchechtne, „ta moje nemoc nebo ta moje letošní padesátka, ale hodně jsem myslela na grand-mère.“

A jsme zpátky u babičky. Opřu se o stůl, vděčná, že nevidí, jak se mračím. Kdykoli jsem se v minulosti na grand-mère vyptávala, vždycky zůstávala zarytě mlčet. Příliš bolestné, řekla mi jednou. „Na co přesně?“ zeptám se.

Nastane dlouhá pauza. „Chci ji zkusit najít,“ vyhrkne v rychlosti, jako by se bála, že ta slova zmizí, než je stihne vyslovit. „Chci ji vidět a říct jí, že ať už se mezi námi stalo cokoli, že už na tom nezáleží. Chci se jí omluvit a říct jí, že jsem nikdy neměla říkat, co jsem řekla…“

Odmlčí se. Slyším, jak naprázdno polkne, sevřu telefon ještě pevněji a zatoužím z něj vystoupit a obejmout ji.

„Neměla jsem ti tehdy bránit, když jsi ji chtěla najít,“ pokračuje už pomaleji. „Jenom jsem se bála, že mě to raní. Ale teď je to jiné. Kdysi jsme byli rodina, my tři. Ráda bych, aby tomu tak bylo znovu. Zasloužíš si rodinu, Annie.“

I z té dálky, z té ohromné vzdálenosti, z níž se nese její hlas, slyším slova, která neříká nahlas: Zasloužíš si, aby součástí tvé rodiny byl i někdo další pro případ, že…“ Oči se mi zalijí slzami.

„Mami…“

„Co ty na to?“ zeptá se rázně. „Pomůžeš mi ji najít? Nenapadá mě nikdo, kdo by se na tu práci hodil víc.“

Podaří se mi chabě zasmát. „Samozřejmě. Pokud to opravdu chceš.“

„Chci. Můžeme s tím začít, hned jak se vrátím.“ I po telefonu slyším, jak se usmívá.

„Tak dobrá,“ prohodím, přičemž se snažím znít o něco veseleji, „a to bude kdy?“

„Za necelý měsíc. Teď tam máte o víkendu státní svátek, nemám pravdu? Máš nějaké plány?“

„Něco málo,“ zalžu. „Mám tady se všemi těmi daty hodně práce.“

„Annie,“ prohlásí varovně máma, „slib mi, že nebudeš sedět doma a strachovat se, slib mi, že si vyjdeš ven, aspoň jednou. Jsi mladá, měla by ses bavit.“

„Bien, je sais, mami,“ povzdechnu si. „Slibuju, slibuju.“

„Dobrá tedy. Radši bych tě měla nechat pracovat. À tout à l’heure, chérie, mám tě ráda.“

„Taky tě mám ráda,“ zamumlám.

Ozve se šramot, kliknutí a hned nato telefon utichne. Až když mi do ucha začne kvílet vyzváněcí tón, vzpomenu si, že je čas sluchátko položit. Do uší mi znovu proniknou zvuky místnosti.

„… tě neposlouchá,“ říká zrovna někdo.

Marta s Iainem na mě hledí. „Annie,“ prohlásí Iain a kývne na mě, abych přišla k jeho stolu. „Na slovíčko?“

Odstrčím židli od stolu a dojdu k němu, hlavu stále plnou právě proběhlého rozhovoru.

„To byl dálkový hovor?“ zeptá se Iain, když dojdu až k jeho stolu. „Osobní?“

Hledím na něj, na nesouhlasný sklon jeho obočí.

„Cože?“

„Víš přece, že osobní hovory nejsou v pracovní době povoleny.“

„To bylo jenom jednou,“ vyžblebtnu. „Bylo to důležité. Moje matka…“

„Annie.“ Krátce, netrpělivě si povzdechne. „Už tak nestíháme. Nemůžu dovolit, abys takhle marnila čas, když je třeba skutečně pracovat. Pokud je pro tebe stále těžké se soustředit i přesto, že sis vzala tolik volna, pak…“ Náhle to už nedokážu snášet ani o chvíli déle. Otočím se a vyběhnu bez jediného slova z kanceláře. Na záchodcích si pustím na roztřesené ruce studenou vodu a opláchnu si obličej. Znovu se mě začne zmocňovat ten příšerný strach posledních pár měsíců. Iain neví, že ty týdny, kdy jsem si vzala z práce volno, jsem strávila s mámou. Neví, že je vyplňovaly prohlídky a skeny, že jsem jí během nich držela vlasy, zatímco zvracela, a pečovala o ni po operacích. Nemůžu ho vinit z toho, že nic z toho neví.

Zápach desinfekce na záchodcích je přímo nesnesitelný, až příliš mi připomíná nemocnice, ale ještě nejsem připravená vrátit se do našeho kancelářského akvária. Vyklopím úzké okno nad hlavou, opřu se o zeď a vdechuju vlahý jarní vzduch.

Po chvíli mi myšlenky pročísne zavrzání a jakýsi škrábavý zvuk. Zaslechnu tlumené hlasy a cvaknutí zapalovače a chvíli nato dovane oknem dovnitř čerstvý cigaretový kouř. Požární východ; ostatní si tam chodívají zakouřit. A to si Iain stěžuje, že já marním čas.

„Co to podle tebe mělo být?“ To byla Marta.

„Bůhví,“ odpoví Iain s plícemi plnými kouře.

„Přišlo mi, že má na krajíčku.“ Zaslechnu hluboký nádech. „Nejspíš jsi jí to neměl říkat, to s tím telefonem.“

„Proč ne? Vždyť je to pravda, nikdo z nás si nevolá na opačný konec světa, jenom aby si popovídal s maminkou.“

Marta na něj špitne, ať je zticha. „Anniina matka je docela slavná, abys věděl,“ prohlásí jen tak mimochodem, „v akademických kruzích. Je antropoložka. Jednou jsem s ní četla rozhovor o nějakém kmeni v Nové Kaledonii, který studovala.“

Iain si odfrkne. „A jako dceru má uťápnutou knihovnici. To je teda pech.“ Ozve se rána, jako by ho Marta uhodila do ramene, oba se však zasmějí. „Co je?“ zaprotestuje Iain s hraným pohoršením. „Sama víš, že mám pravdu. Je divná.“ Ztiší hlas, ale na tom nezáleží, pořád ho slyším. „Jen abys věděla, když jsem šel ráno do dolů, přistihl jsem ji, jak k jedné složce čichá.“

Marta si odfrkne, rozkašle se a plynule přejde do smíchu. „Kecáš…“

Pevně zavřu oči a sevřu čelist, až uslyším, jak mi ušima proudí krev a zcela je přehluší. Nakonec se ozve zaskřípění, prásknutí a jsou pryč.

Únor 1943 
SAINT-ANTOINE 

Během příštích pár dnů se zvěsti o Židech z Nice rozšířily po Saint-Antoine jako horečka. Zdálo se, že nikdo neví, co to znamená, jak dlouho zůstanou, kolik jich dorazí. Jediné, co jsem stále a stále dokola slýchala, bylo, že „ti lidé“ přijedou brzy. Nikdo nedokázal říct, co „Židé“ přesně znamená, jestli budou staří nebo mladí, bohatí nebo chudí, z Francie, Ruska nebo Polska.

Na turisty jsme byli v Saint-Antoine zvyklí, nebo tomu tak alespoň bylo před válkou, ale tohle bylo něco jiného. Slyšela jsem, jak si sousedky přes uličku špitají něco o kriminálnících a komunistech. Někteří tvrdili, že není fér, že se od Saint-Antoine čeká, že je ubytuje, ne když už nás vyjídají mladíci z italské čtvrté armády.

Byla to pravda, kvůli vojákům se naše zásoby tenčily, zejména v této části roku, kdy sklizeň byla dávno za námi a do léta bylo ještě dlouho. Byly hlášeny případy krádeží, kdy vojáci dle svědků kradli zeleninu ze zahrad a slepice z kurníků. My jsme na tom byli lépe než mnozí ostatní. Jednou přišel za otcem capitano a uzavřel s ním dohodu. Teď jsme jednou denně doručovali vojákům chléb, a pokud jsme tím získali trochu peněz navíc nebo za námahu občas i láhev vzácného olivového oleje, nemluvili jsme o tom.

Přesto se nám stále něčeho nedostávalo. Jídla sestávala z toho, co dům dal: z masa uvařeného i s kostmi, zelných listů a pár brambor. Takže se mamá stejně jako spousta dalších žen ve městě rozhodla, že pokud nebo jakmile cizinci přijdou, pronajme jim náš malinký byt nad pekařstvím.

Z níže položených vesnic se k nám na horu začaly plížit zvěsti o autobusech, které přivážejí desítky lidí, z nichž všichni potřebují někde složit hlavu. Namítala jsem, že nemá smysl byt připravovat, dokud „ti lidé“ nedorazí, ale mamá nehodlala ustoupit. Tvrdila, že musíme být připravení.

Jednoho zamračeného nedělního večera jsem si tedy začala balit. Neměla jsem toho moc: nedělní sukni, pár spodniček a halenek, nějaké silně zaštupované vlněné punčocháče. Ale nebyly to jen mé věci, o které bylo třeba se postarat. Pomalu jsem odtáhla závěs, který rozděloval malý pokoj na dvě poloviny. Papá ho tu před lety pověsil, aby teď, když už jsme byli velcí, dopřál Leonovi a mně trochu soukromí. Občas jsme ho nechávali na jednom konci odtažený, abychom viděli lesk očí toho druhého, zatímco jsme si v noci povídali. Jindy ho Leon s trhnutím zatáhl až ke zdi a já věděla, že nemám dovoleno ho rušit. Pokoj působil zvláštně, když teď byla ta stará hnědá látka úplně roztažená. Náhle byl studený a prázdný.

Leonova polovina vypadala přesně jako ten večer, kdy se vydal do Nice: postel ustlaná jen tak, aby se neřeklo, na stole umyvadlo, kolem kterého se povalovalo zrcátko, hřeben a holicí strojek. Vedle postele byl ke stěně připíchnutý obrázek rusovlásky v plavkách a slunečních brýlích.

Nepřišlo mi správné na jeho věci sahat. Věděla jsem, že by se naštval, kdyby o tom věděl, ale neměla jsem na výběr. Mamá mě požádala, abych ho sbalila stejně jako sebe. Na konci postele jsem se postavila na špičky a sundala ze skříně starý kožený kufr. Byl těžší, než jsem si ho pamatovala, s žuchnutím dopadl na podlahu a uvnitř cosi zachrastilo. S námahou jsem rozepnula vrzající popruhy. Uvnitř jsem spatřila pytlovinu omotanou kolem nějakého zvláštního tvaru. Zvedla jsem to a bez přemýšlení tím zatřásla. Do klína se mi vykoulel nějaký těžký předmět a já si najednou uvědomila, že v ruce držím zbraň.

Zprvu jsem se nedokázala ani hnout, jen jsem tam klečela a hleděla na dřevěnou pažbu a mastnou černou hlaveň, jež mi ležela na sukni. Venku pršelo a o okenní tabule se tříštily studené kapky. Třesoucíma se rukama jsem se dotkla ústí hlavně a zalil mě pocit strachu, ale nejen to. Tu zbraň jsem znala. Patřila mému dědečkovi – karabina, se kterou jsme chodili lovit, lehčí a menší než pušky ostatních mužů. Kdysi dávno jsem z ní dokonce vystřelila i já sama. Bezmyšlenkovitě jsem ruku přesunula, až mi prst spočinul na spoušti. Od dřevěné pažby, místy ztmavlé od mastnoty dědečkových prstů, se odráželo teplé světlo. Vzpomněla jsem si, jak mě objal pažemi, jak mě jeho drsná košile škrábala na zátylku, když položil svůj prst na můj, a jak stiskl.

Polekaně jsem ji pustila. Když dědeček zemřel, pověsil papá karabinu za popruh na zeď a tam zůstala jako obydlí pro pavouky, dokud nepřišel od Italů rozkaz, že se musí všechny zbraně odevzdat, jinak hrozí jejich majiteli zatčení. To Leon měl zbraň ze zdi sundat, zabalit ji do pytle a odnést vojákům.

Přesto je pořád tady. Téměř nevědomky jsem se po ní znovu natáhla a posunula nabíjecí páku nahoru a dozadu, jak jsem to vídala dělat dědečka. V pouzdře závěru se ve slabém světle něco zalesklo jako zlatý zub. Byla nabitá.

Prudce jsem uskočila. Puška se mi skutálela z klína a s třesknutím dopadla na podlahu.

„Ceci?“ zavolala matka z vedlejší ho pokoje. „Co tam děláš?“

„Balím,“ zakřičela jsem a odkopla zbraň pod postel zrovna ve chvíli, kdy se dveře se zavrzáním otevřely.

Objevil se matčin obličej. „Nebuď vzhůru dlouho.“ Zalétla pohledem k Leonovým věcem, které byly díky odhrnutému závěsu na očích. „Děkuju, Ceci,“ zamumlala.

Jakmile byla pryč, znovu jsem pušku vytáhla. Pohlédla jsem na dno kufru a našla pět zářivě lesklých nových nábojů. Leon musel mít důvod, proč to držel v tajnosti. Přejela jsem dlaní po vyhlazeném dřevě, stejnou měrou zamítavě i fascinovaně. Proč mi o tom neřekl? Teď ji nemůžu odevzdat, nemůžu říct našim, že před nimi Leon něco takového ukryl. Nikdy by mi to neodpustil. Ani oni by mu nikdy neodpustili, ne po tom všem, co se v poslední době semlelo.

Rychle jsem sbalila zbytek jeho věcí: košile, spodní prádlo, nátělníky, šátky a ponožky, na kterých toho z původní vlny moc nezůstalo. Holicí strojek a hřeben jsem mu zarolovala do žínky i přesto, že byla celá ztvrdlá od mýdla. Dokonce jsem sundala ze stěny i plakát prsaté slečny a položila ho do kufru na jeho nejlepší oblek. Všechno se tam vešlo tak akorát. Všechno až na pušku. Zavinula jsem náboje do starého hadru, pevně ho ovázala a obojí zastrčila do stínu pod postelí. Slyšela jsem, jak se rodiče chystají ve vedlejší místnosti do postele, a zavrzání pér, když se uložili. Taky jsem si lehla, třebaže jsem byla stále oblečená, oči ve tmě dokořán. Zbraň na druhém konci místnosti byla jako přízrak. Pokoj doslova vibroval její přítomností.

Naslouchala jsem odbíjení kostelních zvonů, které se neslo přes střechy města. Zatímco jsem tak ležela, oznámily jedenáct, následně půl dvanácté, nakonec půlnoc. Pak jsem musela usnout, protože další, co si uvědomuju, je tlumené lupnutí budíku vedle mé hlavy. Popadla jsem ho a vypnula ještě předtím, než se spustilo hrůzostrašné zvonění.

Dvě ráno. Zpravidla jsem nesnášela, když jsem musela vyměnit vyhřátou postel za studenou podlahu pekařství. Pokaždé jsem zívla a zahrabala se pod deku, dokud nepřišel papá a netřásl se mnou tak dlouho, až mě probudil. Dnes jsem však deku odhrnula, klekla na podlahu a vytáhla pušku. Hlavní místnost bytu byla tmavá, jenom z výklenku, kde spali naši, jsem zaslechla otcův tlumený povzdech, když se nadzvedl na lokti, a zaškrábání, když si přejel dlaní po neoholené tváři. S tlukoucím srdcem jsem se proplížila kolem, ačkoli jsem věděla, že uslyší západku na dveřích a že dřevěné schody budou s každým krokem vydávat hlasité protesty. Přitiskla jsem si pušku k hrudi a modlila se, aby byl ještě v polospánku a nezavolal na mě, nerozsvítil nebo se za mnou nevydal.

V pekařství v přízemí to vonělo po vychladlých pecích a včerejší mouce. Šla jsem dál a nezastavovala se, dokud jsem nevstoupila do tmavého skladu. Musím tu zbraň s náboji někam schovat, a to někam, kde ji nikdo další nenajde. Tamhle, až dozadu na horní polici. Do tmavého koutu schovaného v přítmí a mimo dohled, který nikdo nevyužívá.

S třesoucíma se nohama jsem stoupla na police a jednou rukou se nešikovně přidržovala balíčků z pytloviny. Za zády jsem slyšela, jak se dveře bytu s lehkým klapnutím zavřely a jak se papá belhá s dusotem po schodech dolů. V rychlosti jsem na horní polici odsunula pár zaprášených plechovek a odkryla tak dlouhou, úzkou niku, jednu z původních kamenných polic z dob, kdy to tu sloužilo jako špajz. Kdysi jsem ji tady našla, když jsme si hráli na schovávanou, a měla jsem za to, že už si nikdo nepamatuje, že tu něco takového je. Zastrčila jsem karabinu do rohu a rychle před ni naskládala plechovky a pak pro jistotu ještě nějaký pytel navíc.