Ann Granger 

Nebezpečná zvědavost 

Originální název: A Mortal Curiosity 

Vydáno u Headline Publishing Group, London 2008 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2008 Ann Granger 

First published in 2008 by Headline Publishing Group. 

Translation © Michaela Martinová, 2021 

Obálka © Emil Křižka, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9913-3 (epub) 

ISBN 978-80-243-9914-0 (mobi)

Děkuji všem, kteří mi pomohli s rešeršemi pro tuto knihu, Alanovi Shotterovi za popis původního železničního nádraží Southampton Town a jeho umístění, Grahamu Parkesovi za informace, kam připlouval přívoz před přístavní budovu v Hythe (Hants), a, jako pokaždé, přítelkyni spisovatelce Angele Arneyové, které mě provedla po národním parku New Forest (a nabídla mi svoji štědrou pohostinnost).

Děkuji také těm, kteří mě bez ustání podporují v mé práci: mojí nakladatelce Clare Fossové, mojí agentce Carole Blakeové a především mému manželovi Johnovi.

ČÁST PRVNÍ 

Kapitola první 

Elizabeth Martinová

Muž sedící naproti mně v kupé první třídy měl na sobě lesklý černý cylindr zakrytý od koruny až po krempu obrovským bílým hedvábným kapesníkem. S každým závanem vzduchu se elegantně nadnášel a budil dojem, že jinak důstojně vyhlížející klobouk může každým okamžikem začít levitovat a zaskotačit si nad našimi hlavami podél přihrádek na zavazadla.

Při té představě jsem musela skrýt úsměv, protože jinak to byl upravený, dokonce akurátní džentlmen. Červenohnědý knír i bujné licousy, které lemovaly jeho čelist, mu prokvétaly stříbrem a pod bradou se spojovaly do rozeklaného plnovousu. Přesto jsem mu nehádala více než čtyřicet pět nebo šest let. Svou štíhlou postavu oblékl do černého redingtonu, s nímž ostře kontrastovala sněhobílá košile, nebo alespoň to, co z ní bylo vidět. Ruce mu spočívaly jedna na druhé na vyřezávané slonovinové rukojeti dlouhé vycházkové hole. Jejich pozice přitahovala pozornost k proplétaným rukavicím z kozinky té nejvyšší kvality. Přes látku svojí vlastní sukně jsem nedohlédla na jeho boty, ale byla jsem si jistá, že i ty jsou bez poskvrnky. Pokud jde o klobouk, určitě se nejednalo o levnou záležitost. Uhlíky odletující od lokomotiv, které přijížděly a odjížděly z nádraží Waterloo, ho mohly poškodit. Zatímco jsme stáli na nádraží, prozíravě ho chránil hedvábnou šálou a potom, když už jsme vyrazili na cestu, si tu pokrývku buď zapomněl sundat, nebo se stále obával, že by si navzdory pevně zavřeným proskleným oknům mohl do našeho kupé najít cestu nával nepřátelských jisker.

Ale no tak, Lizzie! To už by stačilo! vynadala jsem si, protože jsem si uvědomila, že zírat na něj tak kritickým pohledem by mohlo působit neomaleně. Doufala jsem, že si ničeho nevšiml, a spěšně odvrátila pohled k oknu, ačkoli nebylo moc na co se dívat. V pravidelném rytmu jsme se kolébali ven z Londýna a konečné zastávky Jihozápadní železniční společnosti, Waterloo, a nabízel se nám nezáživný výhled na budovy ušpiněné od sazí.

V žilách mi začal mravenčit pocit dobrodružství se špetkou nervozity. Jižní pobřeží Anglie pro mě bylo velkou neznámou, stejně jako Londýn, když jsem tam letos přijela ze severu se svým skromným zavazadlem. Nyní jsem byla znovu na cestách. Můj pobyt v hlavním městě zkrátily nepříjemné a neočekávané události. Ukázalo se však, že se mi tím zároveň otevřely dveře k novým možnostem. O současném cíli svojí cesty jsem toho však věděla tak málo, že jsem se klidně mohla vydat do nejtemnější Afriky a vyšlo by to nastejno. V mých představách rozhodně nepůsobil o nic méně exoticky.

Rychle jsme se prokodrcali Claphamem a dostali se na předměstí, kde už byly domky menší, cihlové, namačkané v řadové zástavbě. Jejich pečlivě udržované zadní zahrádky vedly dolů k železničnímu náspu, a my jsme tak mohli letmo nahlédnout do skromného rodinného života jejich obyvatel. Na šňůrách se třepotalo prádlo a dětské hračky ležely opuštěné na trávníku. Stromy a otevřená prostranství napovídaly, že projíždíme venkovem. Pronikavá přítomnost komerčního Londýna s přeplněnými ulicemi, prachem, kouřem a nikdy nekončícím povykem pomalu bledla.

Neopouštěla jsem ho bez lítosti. Obzvlášť jednoho člověka jsem nedokázala pustit z hlavy.

„Ten váš mladík,“ zeptala se mě teta Parryová jednoho dne nad vydatným poledním jídlem, jemuž říkala lehký oběd, „má v úmyslu nabídnout vám manželství?“

Obvykle jsem nemusela pro odpověď daleko, ale při této otázce, která přišla zcela bez varování, jsem zaváhala. Teta Parryová se na mě nedívala. Oči upírala na svůj talíř a zjevně se soustředila na svoji nejoblíbenější činnost: jedení. Pozorovala jsem, jak pozvedla lžíci k našpuleným ústům a otevřela je. Pomyslela jsem si, jak malou má pusu a jak se svým pršákem a naducanými růžovými tvářemi připomíná cherubína ve středním věku. Kaštanové kudrliny uvolněné zpod krajkového čepce ten dojem ještě umocňovaly. Výrazně kaštanové! Byla jsem přesvědčená, že začala používat hennu. Potom jsem se v myšlenkách neochotně vrátila k její otázce a uvažovala, jak na ni odpovědět.

Poslední tři měsíce jsem se oficiálně „scházela“ s Benem Rossem. Ve skutečnosti jsem ho však vídala málokdy. Pravdou bylo, že jsem měla soupeřku, a tou byla práce u policie. Zločinecký svět si nikdy nebral dovolenou, jak jsem brzo zjistila. V kteroukoli denní i noční hodinu, aniž by brali ohled na policisty a jejich soukromý život, lupiči ulehčovali občanům od cenností, podvodníci osnovali svoje důmyslná spiknutí, zatímco vrazi, ti nejkrutější ze všech predátorů, slídili v postranních uličkách chudinských čtvrtí a nespatřeni proklouzávali do příbytků zámožnějších obyvatel.

Neustálé maření jakýchkoli společných plánů, které jsme s Benem spřádali, mělo jednoho společného jmenovatele a tím byla robustní postava policejního komisaře Dunna. Byl to docela milý muž, ačkoli příkrý a obezřetný. Rychle jsem však zjistila, že Dunn očekává, že jeho podřízení přiběhnou na každé jeho zavolání, dokonce na každé pokývnutí hlavou, „vždy připraveni“, jak jsem rozhořčeně oznámila Benovi.

Tak co jsem proboha měla tetě Parryové odpovědět? Mohla jsem jí říct, že Ben pravděpodobně čeká, až ho povýší, ale na druhou stranu mi nic určitého neřekl. Navíc pokud bych ho jako manželka vídala stejně málo jako jeho „dívka“, nebyla jsem si vůbec jistá, jestli se chci provdat za inspektora metropolitní policie z oddělení policistů v civilu.

Můj vnitřní zmatek se ještě znásobil, když dneska ráno přiběhl nestoudně se zubící uličník s lístkem, na němž stálo, že mě Ben žádá o odpuštění a upřímně se omlouvá, ale nedostane volno, aby mě mohl doprovodit na venkovní koncert v Hyde Parku, jak jsme měli dnes odpoledne v plánu. Když jsme se rozhodli, že si vyjdeme, Ben mě ujišťoval, že vzhledem k tomu, kolik času tráví v práci a že jeho snažení přináší nezanedbatelné výsledky, nemělo by činit potíže vzít si na sobotní odpoledne volno. Ale ne, plány nám znovu překazily jeho pracovní povinnosti. Věděla jsem, že je stejně zklamaný jako já, jenomže to mi nijak nepomáhalo. Nejvíc mě však na celém pečlivě formulovaném vzkazu, nad nímž se, jak jsem věděla, nebohý Ben pořádně zapotil, rozčilovala věta, ve které prohlašoval, že to „určitě pochopím“.

Ach ano, chápala jsem to velmi dobře. Policejní komisař Dunn si žádal Benovy služby a koncert musel uvolnit místo nejspíš nějaké další příšerné vraždě.

A tak jsem tetě Parryové nakonec odpověděla rázným:

„Jedno vím jistě – nemám ani ponětí.“

Polekaně ke mně vzhlédla. „Elizabeth, má drahá, ale já za vás nesu zodpovědnost!“ zvolala, jako kdyby tím chtěla ospravedlnit svoji zvědavost.

Možná si myslela, že jsem jí krátkým zamračením chtěla naznačit, že se vměšuje do citlivých soukromých záležitostí. Dotazem ohledně Benových úmyslů mě nerozčílila, zato svým prohlášením, že je za mě „zodpovědná“, ano.

Chtěla jsem jí říct, že za mě není zodpovědná ani v nejmenším. Mojí tetou se stala pouze díky manželství s mým nebožtíkem kmotrem a momentálně mě u sebe zaměstnávala. Předtím jsem svému ovdovělému otci dělala hospodyni a děvče pro všechno a starat se o sebe byla vždycky jen a jedině moje vlastní zodpovědnost. Bylo by však ode mě nejenom neopatrné něco takového říkat, ale i nevděčné. Teta ke mně byla svým vlastním způsobem velice milá. Nebylo chybou ani jedné z nás, že jsme se moc nerozuměly.

Když jsem byla malá a ocitla jsem se v nějaké obtížné situaci, vyběhla jsem naším zchátralým domem až nahoru, schovala se na půdě a zůstala jsem tam, dokud jsem nepřišla na to, jak ji vyřešit. To jsem teď udělat nemohla. Nejvíc ze všeho jsem potřebovala odjet pryč, být sama a mít čas nerušeně zvážit svoji ošemetnou situaci. Místo toho jsem (díky komisaři Dunnovi) trávila většinu času posloucháním tlachání tety Parryové a hraním whistu s ní a jejími přáteli.

„Drahá teto Parryová,“ řekla jsem. „Jsem vám velmi vděčná za všechno, co jste pro mě udělala. Vím, že si děláte starosti o moji budoucnost. A samozřejmě by mě mrzelo opustit tento dům a domov, který jste mi tak ochotně poskytla, ale přemýšlela jsem, že bych možná na nějakou dobu měla odjet z Londýna.“

„Co třeba Hampshire?“ zeptala se teta Parryová okamžitě. Chvíli jsem na ni vyjeveně zírala, ale potom jsem se vzpamatovala. „Neznám to tam. Byla jsem jenom ve svém rodném městě a v Londýně.“

„Á, tam by se vám líbilo,“ prohlásila teta Parryová s jistotou. „Obzvlášť oblast zvaná New Forest. Je tam moc hezky a je to na pobřeží. Mohla byste si užít mořského vzduchu.“

Nabízela mi snad, abych si vzala volno? Nemohla jsem tomu uvěřit. A moje pochybnosti byly oprávněné. Dovolená nebyla to, co měla teta Parryová na mysli.

Odstrčila stranou svůj angreštový pohár – což bylo gesto, které mi prozradilo, jak vážně to myslí.

„Mluvila jsem s jedním svým starým známým,“ řekla, „panem Charlesem Rochem. Pan Roche dříve obchodoval s mým nebohým Josiahem. S hedvábím, víte. Během několika posledních let přidal ke svým zájmům dovoz čaje z Číny. Jak jsem pochopila, vlastní dva rychlé klipry. Jen si to představte, z Kantonu do Londýna za pouhých devět týdnů!“

Teta Parryová se odmlčela, aby si svými krátkými zavalitými prsty uhladila látku na rukávech. „To bylo od Charlese velmi chytré,“ zamumlala, „spojit hedvábí s kvalitním čajem, dvě věci, bez nichž se dáma nemůže obejít.“ Probrala se ze zasnění a rázně pokračovala: „A právě jsem se dozvěděla, že se v jeho rodině objevily malé soukromé potíže. Napadlo mě, že zrovna vy byste mohla být ta správná osoba, která by mu mohla pomoct.“

Tím mě zaujala. „Ano?“ povzbudila jsem ji.

Teta Parryová se souhlasně rozzářila. Nehodlala jsem být vybíravá.

„Nu, moje milá, pan Roche má mladou vdanou neteř, paní Cravenovou. Jmenuje se Lucy. Paní Cravenová nedávno porodila svoje první dítě, ale bohužel dva dny po porodu zemřelo.“

„To je mi moc líto,“ řekla jsem upřímně.

„Od té doby má deprese,“ pokračovala teta Parryová. „Její manžel –“ Vtom se zarazila a zatvářila se trochu rozpačitě.

„Pan Craven?“ napověděla jsem mírně.

Teta Parryová nebyla hloupá. Zamrkala a zostra prohlásila: „Přesně tak. Pan Craven je pracovně v zahraničí. On a jeho mladá manželka jsou něco jako vzdálení bratranec a sestřenice – z druhého nebo třetího kolena, myslím. V každém případě by pan Roche rád viděl pana Cravena zastávat ve společnosti vyšší pozici, a tak ho poslal do Číny, aby se zaučil v obchodu s čajem.“

„Obchod je obchod, předpokládám,“ řekla jsem. „Ale připadá mi trochu bezcitné poslat toho mladého muže pryč, když se jeho manželka zotavuje po porodu a oba dva truchlí pro svoje dítě.“

„Vyrozuměla jsem, že odplul ještě před jeho narozením,“ připustila teta Parryová a zvedla ruku. „Ale okolnosti ohledně jeho odjezdu se nás netýkají, Elizabeth. Současná situace je následující: mladá paní Cravenová žije se sestrami pana Roche, párem starých panen, v jejich domě v Hampshiru. Podle všeho stojí na krásném místě, kde se New Forest otevírá k Solentské úžině. Dohlédnete až na ostrov Wight, kde má naše drahá královna svoji okouzlující letní rezidenci Osborne House.“

Tety Parryová se odmlčela a povzdychla si. Myslela jsem si, že je to ze soucitu s Jejím Veličenstvem, protože královna před několika lety ovdověla. Ale měla jsem ji znát lépe.

„Často jsem vašemu kmotrovi říkala: ‚Pane Parry, měl byste koupit nějaké venkovské sídlo!‘, ale on to nikdy neudělal. ‚Má drahá,‘ odpověděl pokaždé, ‚tady v Marylebonu jsem tak blízko venkovu, jak jen si přeju.‘ Vždycky se nerad vzdaloval od svojí účtárny.

Nicméně hovořila jsem o Shore House v New Forest, kde žijí dámy Rocheovy. Ačkoli je to naprosto úchvatné místo, je velmi tiché. Není tam žádná mladá společnost a obě dámy jsou už v letech a drží se v ústraní. A jak už jsem řekla, paní Cravenová je velmi sklíčená. Charles si myslí, že ženská společnost by jeho neteř přivedla na jiné myšlenky. Také by jeho sestrám sňala z ramen alespoň část starosti o ni. Nechce někoho příliš mladého, samozřejmě, ani žádnou klepnu. Hledá někoho zralejšího, ale stále podstatně mladšího než jeho sestry. Okamžitě jsem si vzpomněla na vás.“

„Ale mně bude na konci roku teprve třicet,“ protestovala jsem.

Teta Parryová mávla rukou, jako by moji bezvýznamnou poznámku vůbec nebrala v potaz. „Jste dcera doktora, Elizabeth, a já má pocit, že jste ta správná osoba, která by měla dělat paní Cravenové společnici, alespoň nakrátko, dokud se její stav nezlepší. Mělo by to trvat pouhých pár měsíců. Potom byste se mohla vrátit do Londýna a do tohoto domu – nebo třeba na nějaké jiné místo.“

Bylo jasné, které z těch dvou možností dává teta Parryová přednost.

„Zatímco budete pryč, mohla bych se vám poohlédnout po jiném zaměstnání,“ dodala, čímž moje domněnky jenom potvrdila. „Ne že bych snad samozřejmě toužila po tom, vidět vás odcházet, drahá Elizabeth.“

Takto nás společenské zvyklosti nutí lhát. Nemohla jsem z tohoto domu odejít dost rychle a moje zaměstnavatelka se nemohla dočkat, až mi zamává na rozloučenou. Řekla jsem jí, že to docela chápu, a nechala jsem ji, ať si to přebere po svém.

Potom jsem se odmlčela a přemýšlela o tom a teta Parryová se věnovala zbytku svého angreštového poháru. Zdálo se, že se jí ulevilo, že má tu záležitost z krku.

Musela jsem připustit, že ačkoli se nad místem pobytu pana Cravena vznášelo jisté tajemství, její návrh se mi docela zamlouval. Můj otec léčil mnoho žen s poporodní depresí. Aniž bych sama byla matkou, věděla jsem, že to dokonce i se zdravým křičícím novorozenětem nebylo nic neobvyklého. A nebohá mladinká Lucy Cravenová musela svoje dítě pohřbít. Být jí oporou by znamenalo dělat něco užitečného a krátký pobyt v Hampshiru by mi poskytl čas zamyslet se nad svojí budoucností.

To všechno bylo velmi hezké, až na jednu věc – pravděpodobnou reakci Bena Rosse. Ale přiznat to tetě Parryové by k ničemu nebylo. Také jsem si říkala, že by ode mě bylo pošetilé zmiňovat se o tom Benovi dřív, než si promluvím s panem Rochem. Možná z toho nakonec stejně nic nevzejde.

„Možná bych se mohla sejít s panem Rochem a probrat to s ním,“ nadhodila jsem.

„Samozřejmě, má drahá. Předpokládala jsem, že to řeknete. Pan Roche vás rád přijme ve svém domě v Chelsea v pondělí dopoledne o půl dvanácté.“ Poklepala si na bradu ubrouskem, zvedla malý mosazný zvonek a zazvonila. „Myslím, že bych zvládla ještě kousek sýra. A co vy, Elizabeth?“

Pan Charles Roche na mě udělal velmi příznivý dojem. Jeho dům stál v elegantní řadové zástavbě v Chelsea a byl vybavený drahým nábytkem. Vrchnímu sluhovi, který mi otevřel dveře, mohlo být kolem šedesáti a jeho zaměstnavateli jsem hádala podobně. Charles Roche byl vysoký, rozložitý muž, nyní už trochu ohnutý. Když byl mladší, musel měřit víc než metr osmdesát. Ukázalo se, že je to džentlmen ze „staré školy“: velmi zdvořilý a plný úzkosti, aby mi nezpůsobil žádné potíže. Měla jsem dostávat stejný plat jako nyní u tety Parryové, ale náklady na život na venkově nebyly tak vysoké jako na život v Londýně. Sestry Rocheovy nepřijímaly hosty, nejenom kvůli současné situaci, ale protože dávaly přednost klidnému způsobu života. Což znamenalo, že budu podstatně lépe zaopatřená. Pan Roche mi poskytne jízdenku první třídy na vlak do Southamptonu. (Takový luxus!) Slečna Christina Rocheová, starší z obou sester, mi před odjezdem pošle instrukce, jak se k nim odtamtud dostanu.

Zdálo se, že si pan Roche dělá o svoji mladou neteř opravdové starosti, a obavy, jak se jeho sestry vyrovnávají s obtížnou situací, vyjádřil tak upřímně, že jsem tu práci přijala, ani jsem se nenadála.

Tetě Parryové jsem tím udělala radost. Nezbývalo než oznámit tu novinu Benu Rossovi.

„Přišla jste snad o rozum, Lizzie? Kdo proboha je tahle slečna Rocheová ze Shore House?“

Takto Ben vybuchl, když jsem ho, docela rozumně a s citem, seznámila se svými úmysly.

„Myslím, že nepřišla, Bene. Pečlivě jsem to zvážila.“

Odpověděla jsem, co nejdůstojněji jsem dokázala. Jsem první, kdo přiznává, že má čas od času sklony k neopatrnosti. Především se mi stává, že mluvím rychleji, než myslím. Ale vždycky jsem se dokázala samostatně rozhodovat.

Ben stál přede mnou s kloboukem v ruce, tvář celou rudou a kštici černých vlasů rozcuchanou, jak si do ní zajel prsty, a upíral na mě zlostný pohled. Byli jsme v místnosti, které se v domě tety Parryové říkalo knihovna. Nějaké knihy by se v ní určitě našly, ale všechny tak nezáživné, že se jich nikdo ani nedotkl.

„Josiah je koupil při prodeji nějaké domu,“ uklouzlo jednou tetě Parryové. „Výprodej tomu říkali.“

„Víte co, Lizzie?“ Ben zvedl ruku a namířil ji na mě, načež si uvědomil, jak hrubě to působí, a rychle ji zase spustil k boku. „Podívejte,“ pokračoval s chabým pokusem udržet klid, „řekl jsem, že jste ta nejrozumnější žena, kterou znám. Myslel bych si, že právě vám, když nikomu jinému, sedí hlava pevně na krku. Ale vy máte v úmyslu vyrazit do Hampshiru, kde jste nikdy v životě nebyla, a přijmout místo společnice někoho, o kom jste poprvé slyšela teprve před týdnem.“

V jeho hlase i gestech se už zase odráželo znepokojení a přízvuk jeho rodného Derbyshiru nabyl na síle. „Celá ta záležitost zní pochybně. Neříkejte mi, že jsem policista a mám podezřívavou mysl. No ano, chcete-li, jsem policista a mám podezřívavou mysl, ale ne bez opodstatnění. Celá ta věc jednoznačně zavání, Lizzie, dejte na má slova!“

Teatrálně máchl kloboukem směrem k portrétu mého kmotra Josiaha visícímu nad krbem.

„Bene,“ řekla jsem nahlas a pevně, protože neexistoval jiný způsob, jak jeho tirádu přerušit, „necháte mě to vysvětlit?“

„Jen do toho.“

„Jenom mě, prosím vás, nepřerušujte a potom si vyslechnu, cokoli máte na srdci.“

Místo odpovědi si jen odfrkl.

„Za prvé, v tomhle domě žiju dál jenom proto, že dělám společnici tetě Parryové, ačkoli už nám toto uspořádání ani jedné nevyhovuje. Vy a já víme naprosto dokonale proč. Dokud tady zůstávám, nedokáže zapomenout na vraždu mojí předchůdkyně, kterou jste vyšetřoval. Ani já na ni nedokážu zapomenout.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Josiah Parry byl můj kmotr, takže po mně teta nemůže jen tak chtít, abych si sbalila svých pět švestek a vypadla odsud, ale dala si tu práci, aby pro mě našla nějaké náhradní řešení. Vím, že přesně o to jí jde. Na rodině Rocheových a na mladé paní Cravenové jí ani za mák nezáleží. Ale chce, abych odsud odešla. Nemůžu jinak než to nové uspořádání, o něž tolik usiluje, přijmout.“

„Pche!“ zamumlal Ben v odpověď.

„Celé by to trvalo pouhých šest měsíců, dokud se duševní stav paní Cravenové nezlepší, nebo dokud se pan Craven nevrátí do Británie.“

„Jestli vůbec nějaký existuje!“ vyštěkl Ben.

„To mě taky napadlo,“ připustila jsem. „Ale rozhovor s panem Rochem moje obavy rozptýlil. Pan Roche je velmi vážený starý džentlmen. Vysvětlil mi, že doufá, že mladý Craven v jejich rodinné společnosti nakonec převezme vedení obchodu s čajem. To proto ho poslal do zahraničí – aby viděl, jak se ta plodina pěstuje a přepravuje. Je někde v Číně.“

„Jistě,“ okomentoval to Ben chladně. „Proč ne rovnou na Měsíci?“

„To je pod vaši úroveň, Bene.“

Zatvrzele zatnul čelist. „Podívejte, Lizzie, vím, že se zlobíte, protože jsem na vás neměl příliš času, ale doufám, že váš odjezd do Hampshiru není jen pomsta za to, že vás tak zanedbávám. Jsem první, kdo to přiznává, a vím –“

„Neodjíždím odsud ve vzteku!“ přerušila jsem ho. „To si nemyslete, Bene, prosím. Nepopírám, že mi leze na nervy, jak se komisař Dunn neustále dožaduje vaší pozornosti. Také vím, že to není vaše chyba a že jestli nás čeká nějaká společná budoucnost, komisař Dunn bude nezbytně její součástí.“ Vyloudila jsem na tváři pokřivený úsměv. „Můj otec byl rodinný doktor a nikdy nevěděl, kdy ho přivolají k případu, takže vaši situaci dobře chápu.“

Nastalo ticho. Ben přistoupil blíž a posadil se do křesla vedle mě. Odkašlal si a obličej mu znepokojivě zrudl.

„Lizzie,“ spustil, „musíte vědět, že doufám –“

Jeho vážný výraz a krůpěje potu, které mu vyrazily na čele, ve mně vyvolaly paniku.

Vyhrkla jsem: „Bene, prosím! Odpusťte mi, pokud se domnívám příliš, ale pokud se chystáte zeptat se mě na to, co si myslím, potom vám skutečně právě teď nemůžu dát žádnou odpověď. Velmi si vaší nabídky vážím,“ pokračovala jsem a zněla jsem stejně afektovaně jako před chvílí on, jenomže jsem nevěděla, jak z toho jinak ven. „Nejde o to, že bych si jí nevážila – nebo že bych nechtěla…“ Slova se mi zadrhla v hrdle a byla jsem si jistá, že moje tvář musí být ještě červenější než ta Benova.

„V tom případě –“ začal nedočkavě, ale znovu jsem ho přerušila.

„Za posledních několik měsíců se toho stalo tolik, že se můj život převrátil vzhůru nohama. Občas jsem se ráno probudila a uvažovala, co se proboha stane příště. Potřebuju čas, abych si uspořádala myšlenky. Snažte se to prosím pochopit.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Ben a tvářil se tak lítostivě, že jsem si připadala jako potvora. „Měl jsem si uvědomit, že na to není vhodná chvíle. Dopřejte si tolik času, kolik jenom potřebujete. Ale bylo by pro mě jednodušší být trpělivý, kdybych měl pocit, že mě přímo neodmítáte. Ne snad,“ dodal spěšně, „že bych měl jakékoli právo předpokládat, že moji nabídku přijmete. A určitě nemusíte utíkat pryč z Londýna. Nebudu na vás dotírat kvůli odpovědi.“

To bylo horší, než když mě obvinil, že odsud odjíždím, protože jsem uražená. Vážně jsem ho ujistila, že mě ani na vteřinu nenapadlo, že by se mohl chovat jinak než naprosto korektně. Zpočátku se zdálo, že ho moje slova povzbudila, ale potom se zase zatvářil sklíčeně.

„To nepochybně rád slyším,“ prohlásil zasmušile.

„Dám vám odpověď, Bene, ale ne v tuto chvíli. Cítím, že potřebuji z Londýna pryč. Bude to jen nakrátko.“

Zatvářil se ještě sklesleji. „Nelíbí se mi to. Nejsem sobecký, Lizzie, jen se mi celá ta historka nelíbí. Něco mi na ní nesedí.“

„Ale Bene,“ řekla jsem a vzala jsem ho za ruku. „Nemusíte si dělat obavy. Jsem dokonale schopná se o sebe postarat.“

„Dokonale schopná dostat se do pěkné šlamastyky!“ opáčil Ben. Sevřel moji ruku ve svých dlaních a požádal mě:

„Vím, že jakmile si jednou vezmete něco do hlavy, nic s vámi nehne. Ale slibte mi, Lizzie, že mi budete psát každý den a o všem. O všem, domluveno? Nechci dvacetistránkové popisy krajiny. Chci vědět, co se děje.“

To jsem chtěla také a jediný způsob, jak to zjistit, byl odjet do Hampshiru. Slíbila jsem mu, že budu pravidelně psát a popisu krajiny nevěnuji víc než jeden odstavec v každém dopise.

Věděla jsem, že jeho obavy o mě jsou opravdové. Ale cesta do Hampshiru pro mě byla nezbytná, tím jsem si byla jistá.

„Ne víc než šest měsíců,“ zopakovala jsem.

*** 

Osud si s námi prapodivně zahrává. Ben udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby se uvolnil ze zaměstnání, doprovodil mě na nádraží Waterloo a osobně mě usadil do kupé první třídy určeného pouze pro dámy. Ale jako obvykle měl zločinecký svět jiné představy o tom, jak by měl dneska ráno trávit čas. Takže mě nakonec na nádraží doprovázel vrchní sluha Simms, zatímco Ben se věnoval „policejním záležitostem“.

Naši drožku zdržel částečně rušný provoz a částečně Simms, který se přel o jízdné. Na nádraží jsme kvůli zpřeházenému číslování měli potíže najít nástupiště. Nádraží postavili kousek po kousku a nástupiště přidávali, jak bylo potřeba, aniž by se snažili zachovat nějaký řád. Simms a já jsme nebyli jediní, kdo s rostoucím pocitem marnosti pobíhal sem a tam. Když se nám konečně podařilo vypátrat správný vlak, všechna místa v oddělení vyhrazeném pro ženy už byla obsazená. Proto jsem cestovala ve společnosti toho muže se zahaleným kloboukem a dvou dalších lidí: duchovního ponořeného do nějaké zbožné knihy a postarší dámy, jejíž hbité prsty vytvářely stále delší proužek frivolitkové krajky. Bylo jenom dobře, že se k nám nechtěl připojit někdo další, protože moje sukně s krinolínou, stejně jako sukně té staré dámy, zabíraly veškerý zbývající prostor.

Usadila jsem se na pohodlné čalouněné lavici, vypustila z hlavy všechny spory posledních týdnů a soustředila se na svoji budoucnost. Pro začátek jsem otevřela kabelku a vytáhla dopis s pokyny, jak se dostat do cíle svojí cesty, na Shore House. Když jsem ho rozložila a pustila se do čtení, džentlmen se zahaleným cylindrem si sundal svoji pokrývku hlavy a stále zakrytou si ji položil na kolena. Potom se předklonil a diskrétně si odkašlal, aby přitáhl moji pozornost.

„Promiňte mi, že se na vás obracím, aniž bychom byli představeni,“ řekl. Měl kultivovaný, konejšivý hlas. Spolu s jeho vážným, a přesto příjemným vzezřením mě okamžitě přivedl k myšlence, že se musí jednat o lékaře nebo advokáta. A soudě podle jeho oblečení mu praxe musela vynášet! „Ale mám tu čest cestovat se slečnou Elizabeth Martinovou?“

Kapitola druhá 

Elizabeth Martinová 

Musela jsem vypadat ohromeně. Určitě jsem se tak cítila a seděla jsem tam s pusou otevřenou dokořán, dokud jsem se nevzpamatovala a neodpověděla: „Máte. Ale moc ráda bych věděla, jak jste na to přišel.“

„Měl bych vám to vysvětlit,“ řekl rychle. Ukázal na dopis v mojí ruce. „Tohle by mohlo pomoct.“ Zapátral v postranní kapse svého redingtonu a vytáhl dopis velmi podobný tomu mému a zjevně psaný tou samou rukou. „Váš dopis, stejně jako ten můj,“ prohlásil, „je od slečny Rocheové ze Shore House. Oba cestujeme na stejné místo. Slečna Rocheová se mi o vás zmínila. Pochopil jsem, že jste přijala místo společnice její neteře. Z vašeho výrazu jsem však vyčetl, že vás na mě neupozornila. Prosím, dovolte mi, abych se představil. Jmenuji se Lefebre, doktor Marius Lefebre.“

„Takže jste lékař!“ zvolala jsem neuváženě a rychle jsem dodala: „Můj vlastní otec byl lékařem u nás ve městě.“

„Opravdu?“ Doktor Lefebre povytáhl obočí.

„A policejním chirurgem,“ doplnila jsem.

„Skutečně?“ Na okamžik se zamyslel. „Jsem rád, že jsem se s vámi setkal před naším příjezdem,“ prohlásil nakonec.

„Možná budeme mít příležitost probrat pár věcí, než dorazíme na místo. Ačkoli teď na to není zrovna ta nejvhodnější chvíle.“

Pohledem obsáhl duchovního a ženu s člunkem v ruce.

Jeho slova mi připadala trochu zlověstná. Probrat co? Těžko jsem ho mohla přímo požádat, aby svoje prohlášení objasnil. Možná by mě nemělo překvapovat, že ví o mojí cestě do New Forest. Pokud se slečna Rocheová obtěžovala mu o mně říkat, nejspíš mu taky sdělila důvod, proč tam jedu. Ale proč se mi o něm nezmínila? Bylo to mrzuté, ale na druhou stranu možná zase ne tak zvláštní. Společnice jako já měla nejasné postavení – stála o něco výše než guvernantka, ale nepatřila do „rodiny“. Byla to zvláštní pozice mezi dvěma světy. Slečna Rocheová jednoduše nepovažovala za nezbytné informovat mě, že nejsem jediná osoba, která se chystá na Shore House. Nic mi do toho nebylo.

Lefebre pět minut mlčel. Potom, právě když jsem si dovolila uvolnit se, znovu promluvil.

„Už jste tuhle cestu někdy podnikla, slečno Martinová? Znáte hrabství Hampshire?“ Když hovořil, dál upíral oči na ubíhající krajinu.

„Ani v nejmenším, doktore Lefebre. Pocházím z Derbyshiru a nikdy jsem nebyla na jih od Londýna.“

„Myslím, že se vám tam bude líbit. Vzduch je příjemně vlahý a podnebí stejně tak. Konečná stanice vlaku ve Waterloo značně usnadnila lidem z Londýna cestování. Tedy jakmile vyřeší číslování nástupišť. Ale původní konečná na Nine Elms byla velmi nepraktická, tak daleko od centra. Waterloo se ukázalo jako požehnání. Jenom se obávám, že až dorazíme na druhý konec naší cesty, do Southamptonu, všechno bude trochu jinak. Slečna Rocheová vám ve svém dopise nepochybně vysvětlila, jak si máte počínat po příjezdu?“

„Informovala mě o potížích s jejich kočárem,“ odpověděla jsem. „Nemůže ho pro mě poslat, jak doufala. Ale jak jsem pochopila, je tam přívoz. Jezdí z městského přístavu do Hythe, na té straně Southampton Water, kde je New Forest. Na druhém břehu na mě bude čekat nějaký jiný dopravní prostředek – možná bych měla říct na nás. V každém případě něco, co nahradí kočár. Nevím co. Ani jak dlouho nám bude trvat, než dojedeme na Shore House.“

„Věřte mi, že to bude trvat dost dlouho na to, abychom při natřásaní se na venkovské cestě cítili každou kost v těle, ať už nám jako náhradní dopravu vybrali cokoli,“ prohlásil doktor Lefebre s jistou drsností. Obrátil ke mně překvapivě přímý pohled. „Tak tedy Derbyshire, ano? To jste daleko od domova.“

„Nu,“ řekla jsem trochu rozpačitě, „můj otec zemřel, tak jsem se musela zařídit jinak.“

Zvedl ruku v rukavici z kozinky. „Nechtěl jsem znít dotěrně, slečno Martinová. Jenom jsem chtěl poznamenat, že v dnešní době, vzhledem k tomu, jak skvěle funguje náš železniční systém, všichni cestujeme po celé zemi docela jednoduše a takovou rychlostí, jakou si naši předci stěží dokázali představit. Vezměte si například mého vlastního dědečka. Když se vydal na svoji každoroční cestu do lázní do Bathu, vyrazil ve svém vlastním kočáru a trvalo mu tři dny, než se tam dostal. Teď, vyzbrojení vydáním Bradshawova průvodce, jsme za tu dobu schopní přejet polovinu země. Je pravda, že cestou často zastavoval – aby navštívil své známé, najedl se, nechal odpočinout koně a tak dále. Také cestoval pomalu, protože s sebou vozil svoje vlastní povlečení, aby ve vesnických hostincích nechytil blechy. Vozil si s sebou i vlastní nádobí, protože nevěřil, že ho dobře umyjí. Ach, a taky zásobu kvalitního čaje spolu s lahvičkou masti a lahví jednosladové whisky, které mu ulevovaly od nepohodlí při cestování. Vy se usmíváte, slečno Martinová.“

V očích se mu zajiskřilo a jeho ostrý pohled změkl.

„Velice se omlouvám,“ řekla jsem.

„Ale vůbec ne. To byl můj záměr. Zdálo se mi, že vás tíží nějaké starosti, tak jsem si přál vám od nich ulevit. Jsem koneckonců lékař. Měl bych zajistit, abyste se cítila lépe!“

Pronesl ta slova vážně, ale v očích mu stále pohrávalo to světélko.

Napadlo mě, že možná stráví dlouhou cestu mírným flirtováním. Dáma ohánějící se člunkem si nejspíš myslela totéž, protože naším směrem vrhala zaujaté pohledy. Džentlmen se zbožnou knihou nebral něco tak přízemního v potaz. Ale možná měl můj společník jen svérázný smysl pro humor. Ani jedna z těch možností se mi zrovna dvakrát nezamlouvala. Myslím si, že uhodl, co se mi honí hlavou. Vlídně se usmál a galantně kývl na dámu sedící v rohu, která začala pracovat tak zuřivě, až malý člunek skoro létal vzduchem.

Lefebre odvrátil pohled k oknu.

Vrací mi to, uvažovala jsem. Když jsme vyjížděli z Waterloo, upřeně jsem ho pozorovala a on mi to teď oplácí. Určitě mu to připadá nesmírně zábavné.

Se svým znepokojivým společníkem zjevně strávím nějaký čas pod jednou střechou. Doufám, že jeho návštěva na Shore House bude krátká. Musí mít přece v Londýně nějakou ordinaci, do níž se musí vrátit – a bohaté pacienty.

Lizzie! napomenula jsem se přísně, když vlak nabral na rychlosti. Musíš si dávat pozor na způsoby a na jazyk!

V duchu jsem ozvěnou slyšela, jak si Ben Ross nevěřícně odfrkl.

*** 

Jak jsme se blížili k cíli cesty, vlak se zaplnil. Mnoho cestujících s sebou mělo hodně zavazadel. Doktor Lefebre začal prsty zamyšleně bubnovat na hedvábný povrch svého klobouku. Nakonec znovu obrátil svoji pozornost ke mně.

„Southampton je rušný přístav, slečno Martinová. Spousta těchto lidí pocestuje na konečnou stanici Město s úmyslem přesunout se do doků, kde nastoupí na parník. Bude tam neúnosná tlačenice. Navrhuji, abyste počkala na nástupišti. Najdu nám nosiče zavazadel a drožku, která nás doveze k úvazišti převozu na Hythe.“

Pomyslela jsem si, že to zní jako dobrý nápad. Doktor se ukázal jako praktický spolucestující. Ve své předpovědi se nemýlil. Na stanici Město byla stejná strkanice jako na kterékoli konečné v Londýně. Že se mnoho lidí chystá pokračovat odsud lodí, nám dokazovaly hromady všemožných druhů zavazadel, které se kolem nás rychle kupily. Objevili se nosiči a okamžitě se pustili do své práce. Lefebre na mě zavolal: „Zůstaňte, kde jste, slečno Martinová!“ a zmizel v davu. Potěšilo mě, když jsem ho znovu spatřila vynořit se z kouře, páry a celého toho humbuku se statným portýrem v závěsu. Rychle nás provedl davem a najednou jsme se ocitli před nádražím, kde pro nás nosič zabral drožku. Zanedlouho už jsme rachotili pryč.

„Bude to krátká cesta!“ Po vynaloženém úsilí Lefebre sotva popadal dech. „Uvidíte část starého městského opevnění, ale obávám se, že ne slavnou hlavní bránu, což je škoda. Možná budete mít příležitost navštívit město dřív, než odjedete z Hampshiru.“

„To bych ráda,“ souhlasila jsem.

Lefebre se ke mně naklonil. Očekávala jsem, že se chystá pokračovat ve své roli průvodce, ale měl k tomu jiný důvod. Odkašlal si a řekl: „Jsem vděčný za příležitost, byť krátkou, promluvit si s vámi v soukromí, než dorazíme na Shore House. Myslím o paní Cravenové.“

Nebyla jsem si jistá, jestli se mi líbí tón jeho slov. „Pan Charles Roche, strýc paní Cravenové, který mě zaměstnal, mi prozradil, že jeho neteř trpí poporodními depresemi,“ opáčila jsem opatrně. „Proto měl pocit, že potřebuje společnici. Její manžel je v zahraničí, jak jsem pochopila.“

Doktor Lefebre mávl lehce podrážděně rukou. Podezřívala jsem ho, že není zvyklý, aby ho někdo přerušoval. „Paní Cravenová trpí melancholií zapříčiněnou ztrátou dítěte pouhých několik dní po porodu.“

Na okamžik nastalo ticho. Nechtěla jsem si vysloužit další švihnutí prstem, ale tentokrát se zdálo, že ode mě očekává nějaký komentář, a tak jsem se zeptala: „Jedete ji léčit, doktore?“

Zaváhal. „Ne, ne, jedu jenom místo pana Roche zhodnotit situaci. Momentálně nemůže přicestovat do Hampshiru osobně. Známe se už nějaký ten pátek.“ Krátce se usmál.

„My, francouzští vyhnanci, držíme při sobě.“

Musela jsem vypadat zmateně, protože dodal: „Obě naše rodiny jsou potomky hugenotů.“

Strávila jsem tuto informaci a uvažovala jsem, jestli se mi snaží dokázat, že je skutečně blízkým přítelem muže, který mě zaměstnal. Proč? Abych s ním hovořila otevřeněji?

Znovu si odkašlal, aby přitáhl moji pozornost.

„Měla byste vědět, že melancholie paní Cravenové s sebou nese zvláštní formu sebeklamu.“

Znovu se odmlčel a čekal, jak na jeho slova zareaguji, ale naučila jsem se takovým taktickým manévrům vyhýbat. Byl sice lékař, ale já jsem nebyla jeho pacient. Nebyla jsem tady, abych se mu svěřovala se svými myšlenkami a obavami. Spíše naopak!

Moje mlčení ho přimělo pokračovat.

„Nedokáže přijmout smrt svého dítěte.“

Měla jsem v úmyslu nechat si svoje názory pro sebe, ale jeho nijak nepřikrášlené, šokující prohlášení mě donutilo vykřiknout nahlas. Po zádech mi přeběhl mráz. Jednalo se podle všeho o větší tragédii, než mi dali najevo. Poprvé jsem si opravdu začala lámat hlavu s tím, proč jsem byla poslána na Shore House. Měla jsem být mladé ženě jednoduše přítelkyní a důvěrnicí, její oporou, nebo jsem ji měla přesvědčit o tom, že smrt jejího dítěte je smutnou realitou? Vzít na sebe takový úkol bylo obtížné a choulostivé a cizí člověk jako já nebyl k něčemu takovému povolaný. A v jakém duševním rozpoložení se přesně nacházela? Poslední otázku jsem otevřeně položila svému společníkovi.

Zakroutil hlavou. „Nevím toho víc než vy. S paní Cravenovou jsem se ještě nesetkal. Vím jenom to, co mi řekli. Stejně jako vy.“

„Já ale nemám žádné pečovatelské zkušenosti,“ řekla jsem pevně.

„Jak jsem pochopil, žádné se od vás nevyžadují,“ zněla jeho uhlazená odpověď. „Á, jsme v docích.“

Po tom krátkém rozhovoru jsem se cítila nesvá, ale jakmile jsme v přístavu vystoupili z drožky, upadl v zapomnění. Za námi se tyčily starobylé šedivé hradby města, pod nimiž se táhla pobřežní promenáda vedoucí dál do vnitrozemí. Okolo nás stály moderní budovy postavené při rozšiřování doků a před námi – moře! Nebo přinejmenším široký záliv, který se jmenoval Southampton Water. Do tváří se nám opíral vítr chutnající po soli. Nad námi kroužili racci a snášeli se níž, aby se vzápětí vrhli dolů a ukořistili jakýkoli kousek jídla, který vypadl z rukou lidí čekajících v přístavu. Sluneční světlo se třpytilo na tančících vlnách. Přes ně jsem na vzdálené straně v modré mlze viděla něco, co vypadalo jako stromy porostlý břeh se změtí bílých budov, což bylo podle všeho městečko Hythe. Cítila jsem se vzrušená jako jedno z těch mnoha malých dětí, které s křikem pobíhaly v davu a ignorovaly zoufalé volání svých rodičů.

A že nás obklopoval vskutku pestrý zástup lidí! Opravdu všichni doufali, že se jim podaří dostat se na parník? Noe musel čelit podobnému problému, když se do archy pokoušel natěsnat neklidný dav zvířat. Byli tu venkované s tvářemi ošlehanými větrem, ženy v bavlněných čepcích proti slunci, všechny obtěžkané košíky a ranci, dělníci tlačili dvoukoláky se zavazadly a nákladem v podobě záhadných krabic. Psi všech plemen (a někteří z rodu vořechů) si hráli na honěnou s dětskými patami a nadšeně u toho štěkali. Tu a tam se vyskytlo pár střízlivě oděných, vážených osob, z nichž jednou byl i kněz. Různorodou skupinu doplňovali nosiči, členové posádek lodí, které tady kotvily, a mezi těmi všemi se potloukali zahaleči nemající na práci nic jiného než pozorovat celý výjev s rukama v kapsách. Někteří patřili mezi trhany, již často navštěvovali všechna rušná místa v naději, že budou mít užitek z naivity cizinců. Bylo zjevné, že my dva jsme oba z města a nově příchozí, takže už o nás projevili zájem.

„Dávejte si pozor na kapsy, pane!“ poradil nám drožkář, když mu doktor Lefebre zaplatil. „Támhle je přívoz, přímo před vámi, a támhle je Albert. Hej, tady!“ zahřímal náhle.

„Alberte! Tady panstvo chce k tobě na přívoz!“

Nikdy v životě mě nikdo nepovažoval za „panstvo“, ale předpokládala jsem, že za to mohou elegantní vzhled doktora Lefebra a jeho autoritativní způsoby.

Davem se k nám prodralo vytáhlé stvoření, z něhož se vyklubal mladý muž s dotmava opálenýma rukama a nohama. Na hlavě měl čapku se štítkem v námořnickém stylu, pletený svetr příliš krátký pro jeho šlachovité bronzové předloktí, které se mu obnažené volně pohupovalo kolem boků, plátěné kalhoty a pevné boty. Od ostatních se však odlišoval především tím, že měl jenom jedno dobré oko. Tomu druhému se zjevně stala nějaká hrozivá nehoda. Oční bulva měla světle modrošedou barvu a stáčela se nahoru do důlku znepokojujícím způsobem. Ve zbývajícím oku mu však vesele jiskřilo.

„Albert,“ představil nám drožkář nově příchozího, „patří k posádce přívozu. Nechám vás s ním. Šťastnou cestu, pane a madam!“ S tím se vyšplhal zpátky na kozlík drožky a hlučně odrachotil pryč.

„Lístky?“ zeptal se Albert, zjevně muž mála slov.

„Kde je seženu?“ opáčil doktor Lefebre.

Albert ukázal na malý dřevěný přístřešek s okénkem, za nímž zavalitá žena vydávala lístky lidem čekajícím ve frontě.

„Možná kdybyste tady počkala, slečno Martinová –“ spustil doktor Lefebre.

„Není třeba!“ přerušil ho Albert. „Vezmu vám tašky a doprovodím dámu na palubu. Následujte mě, madam!“

Při mluvení šikovně posbíral naše zavazadla a nějak se mu podařilo ověsit si je všechna najednou kolem těla. Lehkým krokem vyrazil k lodi a já jsem spěchala za ním.

Když jsme došli na molo, všimla jsem si, že je odliv a hladina vody hluboko pod úrovní přílivu, což jsem poznala podle krusty mořských řas na přístavní zdi. Loď se pohupovala několik stop pod námi, na přídi i na zádi přivázaná lany ke klouzavě vyhlížejícímu kamennému nástupišti, ukrytému ve stínu mola tyčícího se nad ním. Byl to malý kolesový parník s železným trupem a vysokým komínem. Ve výšce vedle komínu stál díky dvouúrovňové palubě přímo naproti nám námořník s jednou rukou položenou na kormidle.

Tvář, neustále vystavenou přírodním živlům, měl ošlehanou do podoby teakového dřeva. Náš kapitán, pomyslela jsem si. Přívětivýma očima shlížel na zmatek nad sebou a davy proudící k němu dolů pod dřevěné lávce. Přímo pod jeho můstkem se nacházel zastřešený prostor, což byla zjevně kajuta pro šťastnější pasažéry. Další se dobře nacvičeným způsobem hbitě rozmístili po palubě.

Během odlivu odhalené nosné pilíře mola byly, stejně jako přístavní zeď, porostlé závojem černých mořských řas posetých korýši. Páchlo to tu mnohem silněji a vůbec ne příjemně. Jak se voda tříštila o podpěry, bylo cítit splašky a také všemožný odpad plující na hladině se shromažďoval kolem pilířů.

Už se nalodilo tolik pasažérů, že jsem se začala obávat, aby na nás ještě zbylo nějaké místo, a pospíchala jsem za davem. Naše zavazadla již byla v každém případě na lodi. Viděla jsem Alberta, jak je úhledně naskládal na sebe na přední palubu, která byla v této chvíli otočená směrem k vlnolamu. Lávka se zhoupla a zatřásla a já jsem pevně stiskla zábradlí, abych vyrovnala rovnováhu. Nedočkaví budoucí pasažéři mě znovu postrčili dopředu. Dole to však nebylo o nic lepší. Prostor mezi kamenným nástupištěm u spodní části lávky a kymácející se parník spojoval jen úzký nástupní můstek. Na konci, kde se můstek dotýkal mola, vybíral malý chlapec od cestujících lodní lístky. Ti se potom s jekotem a chichotáním vrhli přes vodu, aby bez ladu a skladu přistáli na palubě. Popadla jsem svoje sukně a ladně skočila, načež jsem nejistě došlápla na první loď, na které jsem kdy v životě byla.

„Posaďte se tady, madam,“ poradil mi Albert, chytil mě za ruku a druhou ukázal na dřevěnou lavici u našich zavazadel.

„Uvnitř je plno.“

Rychle jsem si sedla, dřív než si někdo stačí zabrat naše místa pro sebe, a nervózně se rozhlédla po svém spolucestujícím. Doktor Lefebre už kráčel dolů po lávce. Jednou rukou si přidržoval cylindr a v druhé jsem viděla malé bílé papírové lístky. Když došel k nástupnímu můstku, podal je chlapci, kterého ten skvěle oděný pasažér tak ohromil, že na něj dobré dvě vteřiny jenom zíral, než rychle chňapl po lístcích. Doktor Lefebre dorazil trochu udýchaný, ale jako obvykle naprosto klidný, a sedl si na dřevěnou lavici vedle mě.

„Tak, slečno Martinová, uvažuju, jaká další dobrodružství nás čekají, než dojedeme na Shore House?“

Zazvonil zvon. Albert vytáhl můstek a zavřel kovová vstupní dvířka. Motor zaburácel a z komína se vyvalil mrak bílého kouře. Kolesa se začala otáčet a mlátit do vody. Odrazili jsme od pobřeží – pozpátku.

Téměř ihned jsme však začali opisovat polokruh, dokud jsme se neotočili správným směrem a daleko před sebou nespatřili druhý břeh, na němž se rozprostíral New Forest. Doktor a já jsme nastavili tvář větru a slunci. Zvažovala jsem, zda neodepnu ze svého cestovního kufru deštník, abych ho použila místo slunečníku. Ale otevřít ho, když bylo kolem tolik lidí, bylo takřka nemožné.

Lopatky koles nadělaly obrovský rámus a přehlušily veškerý hovor. Teď, když jsme se ocitli uprostřed kanálu, byl vítr silnější. Doktor Lefebre znovu vytáhl svůj hedvábný kapesník, složil ho jako obinadlo, omotal ho přes střechu klobouku a uvázal si ho pod bradou. Na komkoli jiném by to vypadalo směšně. Na něm to vypadalo jednoduše prakticky. Nebo alespoň mně to tak připadalo. Ostatní to však viděli jinak. Dvě venkovanky naproti nám ho pozorovaly s něčím, co se podobalo zděšení. Jedna z nich se naklonila ke své přítelkyni, ukazováčkem si přejela kolem vlastní buclaté brady a nehlasně vyslovila: „Má čelist převázanou jako mrtvola!“

Cesta na druhý břeh trvala asi půl hodiny a já jsem si svoji první plavbu po moři naplno užívala. Na kanále se to jenom hemžilo malými plavidly. Větší lodě pro pasažéry, poštovní lodě a obchodní klipry kotvily a čekaly na příliv. Bylo mi líto, když kolesa zpomalila, zazvonil další zvon a my jsme nabrali směr k našemu kotvišti. A litovala jsem toho ještě víc, když jsem viděla, jak vypadá.

Na southamptonské straně bylo alespoň molo. Na druhém břehu jsem však viděla jen dlouhý kamenitý výběžek táhnoucí se do moře přes pronikavě páchnoucí bahno, které za sebou zanechal ustupující odliv, a přes mělčiny, dokud nedosáhl do takové hloubky, aby k němu naše loď mohla bezpečně přirazit. A na něm stál další námořník, který už na nás čekal. Nedalo se nic dělat – museli jsme nějak sešplhat dolů na nejistý povrch a obtěžkáni zavazadly se dostat na terra firma. Vypadalo to nebezpečně a ve tváři se mi nejspíš muselo zračit zděšení, protože postarší venkovan se zarudlým obličejem, stojící vedle mě, se mě pokoušel povzbudit.