Věra Fojtová 

Padlí andělé 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Věra Fojtová, 2021 

Obálka © Ivana Dudková, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-0125-8 (epub) 

ISBN 978-80-279-0126-5 (mobi)

Města zmíněná v tomto příběhu najdete na mapě, ale nehledejte v nich popsané ulice a domy. Ty jsou výsledkem fantazie autorky. Stejně tak i postavy a jejich příběhy. 

PROLOG 

Chata v „Děsu“ 

Kopec nad malou vesnicí stál na svém místě odjakživa, co místní lidé pamatují i nepamatují.

Jeho existence byla ovšem zmíněna už ve starých kronikách a jako všechno kolem prošel i on různými proměnami. Jenom jeho název zůstával jaksi stejný. Tedy téměř, občas s malou obměnou, kterou přinesla ta která doba.

Původně se jmenoval Děs. Jednoduše, krátce a výstižně. Později byl nazýván i Děsákem nebo Děsíkem. Ale Děs přetrvával.

Na počátku své existence byl holý, z okolní lehce zvlněné zalesněné krajiny poněkud vyčníval a možná právě proto byl vybrán k jistému účelu. Aby sloužil něčemu tak ponurému, jako byl on sám.

Děs má oči obrovské, strach veliké a obava pouze přimhouřené.

Kopec měl zahnat strach, který pramenil z neznámého, ale stalo se, že se proměnil v děs.

Před dávnými časy se v okolních vesnicích z neznámých důvodů občas vyskytl člověk, který z nepochopitelných příčin svým chováním vyčníval, stejně jako holý kopec nad krajinou, nad ostatními lidmi a budil tak svým jednáním nejdřív obavu, později i strach.

Většinou šlo o ženu nebo dívku. Tak tomu bylo i v případě, který stál na samém počátku.

Verunka byla nejenom krásná, ale i veselá a často rozpustilá, a tak přirozeně zamotala hlavu nejednomu chasníkovi ve vesnici i okolí. Některému víc, některému méně. Sedlákovu Jurovi a rychtářovu Janovi zamotala hlavy tak moc, že se oba začali chovat jako smyslů zbavení.

Porvali se mezi sebou o Verunku několikrát do krve jako dva kohouti na jednom dvorku. Rychtářův Jan se dal na nezřízené pití, bloumal po nocích dědinou, cosi vykřikoval a dělal tatíkovi ostudu, sedlákův Jura svým nezájmem o hospodářství přiváděl stárnoucí rodiče, kterým ubývaly síly, do nezáviděníhodné situace, s níž si nevěděli rady.

Ale bylo jedno, co který synek dělal pro to, aby vyšachoval ze hry toho druhého a získal přízeň dívky, všechno jejich konání bylo marné. Verunka nechtěla ani jednoho.

Bezvýchodná situace obou chlapců je dovedla až k jednání za hranici zdravého selského rozumu. Sedlákův Jura se dal naverbovat na desetiletou vojnu, což byl ve výsledku rozsudek smrti, neboť vojny v té době byly kruté a nelítostné, kosily chlapy jako žňové obilí, ostatně jako všechny vojny. A rychtářův Jan to vzal zkrácenou cestou. Jednoho rána ho našli na zahradě viset na stromě bez známek života. Pomoci mu nebylo.

Za viníka celé tragédie obou synků a jejich rodin byla prohlášena samozřejmě Verunka. A nejenom to. Byla nařčena, nejen rodiči obou nešťastných chlapců, ale i většinou obyvatel vesnice, kteří byli pobouřeni, že je posedlá ďáblem, co do vesnice přináší jenom zlo, a shodli se téměř jednohlasně na tom, že je třeba ji potrestat a odstranit, aby už nikomu ve vsi neublížila.

Vzali do ruky kámen, aniž by sebe soudili.

A rychtář, z titulu své funkce, za podpory sedláka a také všech spravedlivých a rozhořčených, vyhnal na kopec nad vesnicí pacholky, nechal na něm vyhloubit hlubokou jámu, kterou navíc obehnali cihlami a kameny, aby bylo „zlo“ pohřbeno hluboko pod zemí.

Krásná Verunka musela být potrestána za všechno, co způsobila, a tak skončila v hlubokém a temném sklepení, z něhož nebylo bez cizí pomoci cesty ven.

Odvedla ji celá vesnice na kopec, s rukama spoutanýma na provaze jako ovci. Marně se vzpírala a naříkala, zprvu svoji vinu popírala, potom jenom plakala a prosila o slitování.

Ale dav slitování nemá. Nemá ani rozum. Dav je nelítostný.

Zpočátku jí někdo občas přinesl vodu a krajíc suchého chleba, ale za nějaký čas, jak už ty vojny táhly po kraji, jedna z nich se přehnala i přes dědinu a v její bezprostřední blízkosti. A všichni obyvatelé měli jiné a mnohem důležitější starosti. Jak uchránit svá obydlí, sebe, rodinu, úrodu a dobytek.

Verunka byla zapomenuta.

Část boje se odehrála i na onom kopci, neboť byl holý a k tomu účelu i vhodný. Znepřátelení vojáci se masakrovali navzájem a ani jedna strana netušila, že tam kousek pod zemí je uvězněná dívka, volá o pomoc a pláče.

Otázkou zůstává, zda by jí vůbec pomohlo, kdyby si jí všimli.

Z krásné Verunky zbyla jen kostřička potažená bolavou, strupy pokrytou kůží a vlasy, co jí ještě zbyly, už měla bílé jako mléko.

Za několik měsíců zestárla o padesát let.

Byla vyhladovělá, žíznivá a z posledních sil křičela jako smyslů zbavená.

Už smyslů zbavená i byla.

Ale bojová vřava byla tak silná, že ji nikdo neslyšel. Vojáci měli jiné starosti. Vojna měla svá vlastní pravidla a ta o životě nebyla. Nezabiješ, budeš zabit sám.

Teprve za čas, až se situace uklidnila, mrtví zůstali ležet tam, kde padli, poražení prchali někam do bezpečí a vítězové vydrancovali dědinu, pochovali své udatné mrtvé do hromadného hrobu na neznámém místě za dědinou a odtáhli o kousek dál, aby dokonali dílo zkázy, si mnozí obyvatelé vesnice s hrůzou uvědomili, že Verunka zůstala zavřená bez pomoci pod zemí.

Ale už bylo na cokoli pozdě.

V některých se ozvalo i cosi jako svědomí, ale nikdo se neodvážil vyjít až nahoru na kopec, aby spatřil na vlastní oči dílo zkázy, k němuž sám přispěl. Její tatík, který jediný by to udělal, samým trápením nad nešťastnou dcerou za vojny umřel, a nikoho jiného Verunka neměla.

Mnozí potom na kopec pohlíželi i s mrazivou úzkostí a vědomím vlastní viny a v podzimních a zimních plískanicích vystrašeně naslouchali kvílivému větru, který se snášel nad vesnicí a protahoval se okenicemi a komíny až k nim do domů.

Připomínal jim nejenom Verunčin křik a pláč, když se bránila uvržení pod zem do sklepení, ale i jejich vlastní provinění. S trestem, který jí tehdy vyměřili a určili rychtář a sedlák za své zmařené syny, ale všichni nesouhlasili, zdál se jim krutý a nepřiměřený.

Nikdo z nich však nezvedl ruku, žádný z nich v sobě nenašel tolik odvahy, aby proti němu jakýmkoli způsobem zasáhl, či jenom nahlas protestoval. Vina všech byla stejná. Ani pozdní přiznání sžíravý pocit vlastní viny neumenší.

Tehdy dostal kopec jméno Děs.

Časem bylo jaksi přirozenou cestou, způsobenou větry a dešti, sklepení zasypáno hlínou a kameny, kopec přestal být holý a děsivý, neboť zarostl křovím a stromy. I vzpomínka na nebohou Verunku pomalu zapadla a zbyl jen příběh, kterému někdo věřil, jiný jej pokládal pouze za lidovou pověst, která vznikla jenom z potřeby krajinu a její okolí trochu ozvláštnit čímsi tajemným.

Přešla staletí, všechno procházelo proměnou, lidé i krajina. I kopci se dostalo jistého uznání.

Chata, která byla postavena těsně pod vrcholkem kopce, měla sloužit pracujícímu a uštvanému člověku k odpočinku, neboť krajina kolem byla velice půvabná a přímo vybízela, aby na ni člověk pohlížel tak trochu shora. Jako na otevřenou dlaň.

Původní stavitel chaty a poté i její majitel se velice zaradoval, jak přišel lacino k podsklepení chaty, když při kopání jejích základů narazil na podivné, ale festovní sklepení, které, aby splnilo účel, stačilo vyčistit od staletých nánosů hlíny, zbytečného kamení a kořenů prorůstajících stromů. Ale kdyby jenom tušil, že i od Verunčiných zpráchnivělých kostí, možná by se tolik neradoval. Dřevěná chata, která v místě za krátký čas vyrostla, nebyla ani velká, ani malá, ani příliš honosná, prostě tak akorát, aby nebudila závist a pohoršení a zapadla do krajiny. V podkroví měla dva pokoje, dole další dva, kuchyni a nezbytnou koupelnu se sociálním zařízením. Všechno, jak má být, aby se v ní člověk cítil dobře a spokojeně.

Prostorná terasa, která přímo vybízela k posezení a tichému zadumání, se táhla po celé délce chaty.

I chata měnila majitele, ne často, ale přece jenom. Před tím posledním sloužila menším skupinám dětí jako školka v přírodě, tím posledním šťastným byl jistý podnikatel, který byl ve správnou dobu na tom správném místě, znal ty správné lidi a pouze využil příležitosti a uchopil ji přímo za pačesy.

Nepotřeboval ji k rekreaci a odpočinku. K tomu využíval jiné dostupné destinace, kterým vévodilo středomořské podnebí a moře.

Opatřil ji pro svého sotva dospělého potomka. Aby měl synek cosi do začátku.

1. ČÁST 
CHATA DĚSU 

1. kapitola 
Lovy beze zbraní 

Uplynulá noc byla poměrně náročná i pro Richarda a Haryho. Byli zvyklí na mnohé, ale ráno, které se sice vylouplo jako zlatý oříšek, jim neposkytovalo moc šancí vyrovnat se s nedostatkem spánku a únavou organismu způsobenou přemírou alkoholu, který do sebe na poměrně divoké diskotéce nalili.

Oba dva měli hlavu jako střep, Hary navíc pozvedal svoji noční aktivitu i zobáním modrých bobulí taneční drogy, tím pádem se cítil ještě víc pod psa, než kdyby zůstal jen u pití.

Odjakživa byl, nejen co se týká pohybu, dost poleno a bez náležité podpory by nebyl schopný svíjet se v rytmu (či jakkoli jinak, dokonce ani mimo rytmus) uši rvoucí hudby. Richard se sice musel držet trochu zkrátka, protože věděl, že ráno musí sednout za volant, aby mohli ve své několikadenní misi pokračovat dál, ale jejich obětavost se bohatě vyplatila. Vezli s sebou tři smlouvy dívek, které jim slibovaly lukrativní práci s nástupem do týdne. Holky byly pěkné, dvě z nich dokonce velmi pěkné, a navíc se mohly přetrhnout, aby pro sebe urvaly, co se dá. A takový úlovek stál i za trochu námahy.

Zatímco Hary vedle něj nezúčastněně poklimbával, Richard se nervózně a s klením snažil vymotat ze spleti uliček města, v němž nikdy předtím nebyl.

Ale i kdyby byl, nebylo by mu to nic platné.

Několikrát zapadl mimo trasu do slepých uliček, ale nakonec se přece jen, byť se značným vypětím, na výpadovce ocitl.

S úlevou nechal město Olomouc za zády a zamířil k severu, směrem na Ostravu.

Dostali zaručenou informaci, že právě tam bude ve středu v bývalém vysokoškolském klubu probíhat super párty, kterou si samozřejmě nechat ujít nemohli.

Dálnice, na níž se konečně ocitli, byla rovná, přehledná, jak už dálnice většinou bývají, ale tím pádem byla i k uzoufání nudná, stejně jako ubíhající krajina okolo, protkaná lány právě rozkvétající ostře žluté řepky, jejíž agresivní barva téměř pálila a oslepovala.

Richardovi se začaly nebezpečně klížit oči.

Přesně tohle potřebovat nemohl. Aby ztrátou pozornosti způsobil jakoukoli nehodu, třeba jenom bezvýznamnou, u níž by museli stejně asistovat policajti. Byl přesvědčený, že fouknutím do balonku by zcela jistě pár promile „zbytkáče“ naměřili. A to by byla fakt katastrofa. Přinejmenším by mu sebrali řidičák.

Richard zamžoural, aby se trochu vzpamatoval, a znechuceně pohlédl na sedadlo spolujezdce.

Hary sedící vedle něj upadl do ochromujícího spánku. Svěsil hlavu, brada mu spadla až na prsa, řídké a mastné vlasy mu padaly kolem tváří jako nechutné provázky.

Ke všemu pochrochtával jako prasátko v chlívku, z otevřených úst mu pomalu vytékaly husté sliny a na stehnech tvořily mokré fleky. Ani zatuchlý odér potu, chlastu a cigaretového kouře, který se šířil od Haryho zhroucené postavy po celém autě, zrovna příjemný nebyl.

Moc tomu nepomáhalo ani pootevřené okénko. Haryho pohodový spánek Richarda značně rozladil.

Co si sakra myslí, zmetek jeden, jenom se veze. A ani jinak moc k ničemu není. Holky ho skoro vůbec neberou na vědomí a v mnoha případech se od něj spíš odtahují. Není se čemu divit. Ať udělá co udělá, pořád vypadá, jako by právě vylezl ze skládky.

V Richardovi se vzedmula vlna zlosti, sevřel pěst a rázně bouchl vedle sedícího spáče do ramene.

Hary sebou škubl, zamlaskal, zvedl hlavu a krhavým pohledem se vyjeveně rozhlédl kolem sebe.

„Co je, vole, proč mě mlátíš? Copak už jsme na místě?“ zakrákoral a chrčivě si odkašlal.

„To určitě, vole. Neletíme letadlem, ale jedeme autem.“

„To vím taky.“

„Tohle je fakt na hlavu… Vidíš snad kolem sebe něco víc než silnici a nudnou placku polí okolo?“

„Tak přesně to vidím, ale potom nechápu, proč mě budíš, vole,“ zahučel Hary podrážděně a začal po kapsách hledat cigarety.

„Se jenom vezeš, vole. Tebe mně byl fakt čert dlužný, abych za tebe všechno odřel.“

„A co mám jako dělat, podle tebe? Řidičák nemám, ten mi před půl rokem štípli cajti, a ty ho zatím máš. Tak buď rád, že můžeš řídit, a užij si to. Co bych za to dal.“

Vytáhl ruce z kapes, natáhl je před sebe a předvedl sevření volantu, pohnul jimi se strany na stranu, jako by naznačoval řízení, a hýkavě se rozchechtal.

„Můžu tě vystřídat, jestli chceš.“ Richard ho sjel zdrcujícím pohledem.

„Pitomče.“

Hary znovu ponořil ruce do kapes a konečně se mu podařilo vydolovat téměř zdemolovanou krabičku cigaret, jednu pomačkanou chudinku nejistými prsty vytáhl a zapálil si.

„Ty musíš prostě čmoudit vždycky a všude. Raději se připrav. Budeš navigovat,“ pronesl Richard vážně a tak trochu zlomyslně.

„Vole. Co máš za problém. Jedeš po rovném, tak co bys chtěl. Co mám jako říkat. Rovně, rovně, pořád ještě rovně…“ zaskřehotal Hary s úšklebkem.

„Za půl hodiny budeme na místě, tam si to užiješ. Ve dveřích je mapa Ostravy, tak se s ní seznam a najdi si ulici Na Úvoze. Tam máme zajištěný nocleh v malém penzionu. Tak si to projdi, ať tam zas necourám jako blbec.“

A přestože se Hary zodpovědně snažil prstem po papíru najít ten správný směr a civěl do mapy, až mu z toho slzely oči, párkrát sjeli z cesty a motali se v úzkých uličkách ostravského předměstí, než po půlhodině bloudění se značnou úlevou zaparkovali před poměrně úhledným domkem v ulici Na Úvoze. Na jeho tmavě fialové zdi se mezi podkrovními okny blýskal žlutou barvou honosný nápis Penzion u Vilmy.

Přijala je baculatá žena středního věku, nic moc, ale byla milá, usměvavá a vstřícná, a hlavně je hned a bez zbytečného remcání a vyptávání odvedla do podkrovního pokoje. Na první pohled vypadal taky nic moc.

Byl poměrně malý, jediné okno vedlo kamsi za dům s výhledem na hromadu dřeva vydatně prorostlou kopřivami. Zařízení pokoje tvořily pouze nezbytnosti potřebné k přespání. Dvě postele se stolky, na nichž stály dvě lampičky v podobě jakéhosi sklopeného a unaveného květu, dvě skříně a dvě polstrované židle, které zřejmě pamatovaly už hodně šoupajících zadků.

Žena jim ještě ukázala společnou koupelnu umístěnou přes úzkou chodbu, ujistila je, že je sice společná, ale že jsou na poschodí jenom oni dva, protože sezona vlastně ještě nezačala, takže je nebude nikdo omezovat, a zmizela v přízemí domu.

Ale Harymu ani Richardovi ošuntělost pokoje v zásadě nevadila. Už zažili i horší.

Důležité pro ně bylo v této chvíli jenom to, že ještě měli poměrně dost času na odpočinek, než vyrazí na lov do ulic neznámého a tajemného velkoměsta.

Vysprchovali se, Hary tu anabázi s teplou vodou podnikl spíš na Richardův nátlak, včetně důkladného umytí vlasů, a zalezli každý do své postele, aby do večera aspoň částečně dohnali spánkový deficit z předešlé noci.

Netrvalo ani pět minut a pokojem se ozvalo unisono docela hlasité chrápání.

Do rozlehlé klubové místnosti zahlušené hlasitou hudbou a narvané až po střechu mladými křepčícími lidmi vkročili odpočatí, sebevědomí a plní elánu.

Světácky se vysoukali na vysoké barové židle a po chvíli už třímali v rukou sklenice s jantarově zbarveným alkoholem a obráceni obličejem na taneční prostor znalecky obhlíželi terén. A hlavně dívky.

Nebylo poznat, kdo s kým, všichni tančili, možná spíš se svíjeli a poskakovali, se všemi.

Někteří z tanečníků vypadali už mírně unaveně, možná byli otupělí vypitým alkoholem, možná i něčím jiným, ale dvě z dívek, které se oproti většině ostatních pohybovaly ladně poblíž Haryho a Richarda, jim padly do oka na první pohled.

Už jenom proto, že dívky byly jako káva a mléko. Obě měly vlasy dlouhé pod lopatky, jedna kaštanové, druhá blond.

Ani Haryho pozornosti jejich půvab neušel. A to bylo co říct. Ve většině případů se k dívkám choval přezíravě až pohrdavě a nazýval je slepicemi. Ale možná tím svým chováním zakrýval nedostatek vlastního sebevědomí. Možná jen maskoval nedostatečné zkušenosti, co se děvčat týkalo. Ale pravda byla taková, že měl s dívkami špatné zkušenosti. Nebraly ho vážně už od puberty a jedna z nich si s ním zahrála i velice nepěknou hru.

Moc se mu tehdy líbila a slídil kolem ní tak dlouho, až se od něj nechala pozvat na schůzku. Byl blažeností celý bez sebe a zapomněl být ostražitý. A ve chvíli, kdy se konečně odvážil, aby ji přitiskl k sobě a pokusil se ji políbit, vyhrnuly se z křoví s hurónským řehotem její tři kamarádky.

Nezbylo mu než aby utekl. Ale nikdy nedokázal tuto ponižující scénku z hlavy úplně vymazat.

Teď seděl jen tak napůl, s jednou nohou na zemi, suverénně držel v prstech jedné ruky skleničku, v krátké době už druhou, v druhé zapálenou cigaretu, kterou krouživými pohyby přikládal k ústům. Richardovi bylo jasné, že se snaží vypadat světácky a tím si dodává sebejistoty a odvahy.

Hudba byla natolik hlasitá, že se Hary musel naklonit až k Richardovu uchu a ještě zakřičet.

„Vidíš, co já, vole? Dobré roštěnky ty dvě, co se svíjejí kousek od nás! To je panečku prvotřídní materiál! Šikly by se nám. Jsou jako dělané na míru.“

„Tos objevil Ameriku nebo co? Mám je v merku už nějakou chvíli.“

„Půjdeme na věc?“

„Uklidni se. Ještě nějakou chvilku počkáme. Necháme je trochu vysmahnout.“

„Na co budeme čekat? Ještě se nám v tom chumlu ztratí.“

„Klídek. Kdo si počká, ten se dočká. A pro jistotu budeš ty držet hubu. Protože ty když promluvíš, uteče i chlap. Nadělal bys víc škody jak užitku, jasné?“

Hary se nesouhlasně zašklebil, ale pokrčil rameny. Už si za ty roky zvykl, že nebyl pro opačné pohlaví nic víc než jenom nezajímavý. A v mnoha případech taky pro smích.

Netrvalo ani pět minut a oba dva se ocitli mezi dívkami.

„Já jsem Richard a tohle Hary,“ snažil se Richard překřičet hlasitou hudbu.

„Já jsem Renata a tohle je moje kamarádka Monika,“ představila obě ta blonďatá a se zájmem se na Richarda usmály.

Hary jako by tam nebyl, nevěnovaly mu žádnou pozornost. Ostatně jako vždycky.

Chvíli se svíjel, ale po pár minutách se z jejich tanečního kroužku vytratil. Nikdo si jeho přítomnosti ani nevšiml.

Prodíral se davem a hledal očima tu správnou osobu. Byl si jistý, že i v tomto doupěti najde to, co potřebuje.

Aby se náležitě odvázal a nemyslel na nic.

V sále byla hlava na hlavě a tělo na těle, nebylo slyšet vlastního slova a vzduch se dal krájet.

Richard se naklonil k Monice a snažil se překřičet hudbu, jejíž hlasitost byla nastavena až za hranou únosnosti.

„Nepůjdeme na chvilku ven na cigáro!?“ zakřičel dívce do ucha a ona po chvíli přikývla. Poté, co se s kamarádkou domluvily krátkým pohledem.

Chumlem se k nim prodral i mírně sjetý Hary, který přece jen našel, co hledal, a všichni čtyři vyšli před budovu.

Nebyli sami. Okolo postávali v hloučcích další chlapci a dívky, kouřili cigarety všech možných značek a druhů, charakteristická kořeněná vůně naznačovala v mnoha případech i přítomnost něčeho ostřejšího, marihuany.

V každém hloučku kolovala z ruky do ruky láhev. Ze všech stran se ozýval hlasitý hovor, smích a výskání.

Richard zamířil kousek stranou pod vysoký strom a v kolečku všem nabídl cigarety. Nejdříve galantně dívkám.

„Já moc nekouřím, jen občas,“ ospravedlnila se Monika, ale jednu z krabičky vytáhla.

„Odkud jste, kluci?“ zeptala se Renata, „zdejší nejste, to se hned pozná. Máte úplně jiný přízvuk.“

„Z Brna. Jsme tu služebně, za celý den toho máme plné kecky a po večerech trocha rozptýlení neuškodí.“

Richard sebevědomě vyfoukl úzký proužek dýmu nad hlavu.

„To jo,“ přitakala Monika posmutněle, „to máte dobrý, že máte aspoň práci. Tady chcípl pes. A o slušnou práci nezavadíš. Tak leda někde v supráči u pokladny. Komu by se chtělo? Za pár kaček sedět jak pecka, celý den markovat a ještě se usmívat. Od rána do večera, o sobotách a nedělích, ve svátky… no děs.“

„Tak to máš nejspíš pravdu. Chvilku jsem to taky zkoušel, kde se dalo, vyskladňoval jsem třeba zboží. Taky v supráči. Večer jsem býval akorát totálně vorvanej. Ale jinak nic moc, odměna mizerná. Potom jsem si uvědomil, že za takový prachy by normálně myslící člověk ani ráno z postele nevstal. Hary byl na tom stejně.“ Hary jenom našpulil rty a pouze sebevědomě přikývl.

Zobanec už spolehlivě účinkoval.

„Ale teď jste na tom dobře, to se pozná. To vám závidím. Samozřejmě v tom dobrým.“ Renata špičkou boty zašlápla nedopalek cigarety a otráveně dodala: „Tak to se o nás říct fakt nedá. Docela dost humus.“

„Tak potom jste právě potkaly ty správné lidi, co by pro vás mohli něco udělat,“ prohlásil Richard sebejistě, sáhl do kapsy, vylovil dvě kartičky a každé z nich jednu podal.

Dívky poodstoupily stranou, aby se naklonily pod světlo, a chvíli mlčky studovaly text.

Richard je sledoval s pobaveným úsměvem, mimoděk utrhl stvol trávy, vložil si ho mezi zuby a potají mrkl na Haryho.

„No páni,“ vydechla Monika nadšeně, „tohle se čte docela dobře. Agentura Šance je šancí i pro vás. Lukrativní zaměstnání… příjemný kolektiv… práce možná i v zahraničí… velmi dobré platové podmínky… Tomu se ani nechce věřit. Zní to jako rajská hudba.“

„Může znít naplno i pro vás, když budete chtít.“

„To víš že jo, ty bláho,“ odpověděly téměř současně a zvedly k Richardovi nadšením rozzářené oči.

„Něco takového si přece ujít nenecháme, to bychom byly opravdu pitomé. Tak řekni, co máme udělat?“ zeptala se Renata a netrpělivě přešlápla z nohy na nohu.

„Tak prvním krokem nejspíš bude najít si nějaké klidnější místo, abychom mohli dojednat podrobnosti. Tam v tom blázinci,“ kývl bradou ke vchodu, „člověk neslyší vlastního slova.“

„Bezva, žádný problém, stejně nás to tam zas až tak moc nebavilo. Tady kousek odsud je v uličce taková malá tichá vinárna. Tam můžeme v klidu posedět a nikdo nás rušit nebude. Párkrát jsme tam s Renatou zašly na dvě decka.“

Během několika minut se celá skupinka vydala od hlučícího domu a přes tichý park zamířila do nejbližší ulice.

2. kapitola 
Nechval dne před večerem 

Stmívalo se a tma padala lehce, jako když usínající kočka přede. Hebké tlapky pokládala nejdřív do prohlubní a dolíků, mezi stromy a pod ně, a její doteky byly teplé a uklidňující.

O nádherném počasí začátku června by se dalo klidně konstatovat, že právě tyto dny bylo léto. Už několik dní byla obloha do modra vymetená a slunce se na ní producírovalo bez překážky od východu k západu celý den. Vzhledem k několika rokům předchozím, kdy si předletní i letní počasí dělalo, co chtělo a kdy chtělo, bylo nanejvýš moudré užít si slunečních dnů podle libosti.

Dokud trvají, protože jeden nikdy neví.

Malé a úsporné pláže, převážně ukryté v zákoutích okolo poměrně rozlehlé přehrady, jejíž vodní hladina, čítající několik desítek hektarů zaplaveného údolí, se drobnými vlnkami pleskavě lísala k břehům, se pomalu vylidňovaly.

Neopatrní a chtiví prvních slunečních paprsků, do červena spálení polonaháči tvořili fronty u kiosků, aby v závěru dne doplnili chybějící odpařenou tekutinu ve vyprahlých tělech, případně si párkem s hořčicí nebo klobásou opečenou na roštu položili onu pomyslnou třešinku na dortu příjemného, bohužel končícího nedělního dne.

Blýskavá hladina přehrady pomalu tmavla.

V nedalekém baru malého hotýlku bylo však naplno rozsvíceno a vše připraveno k tomu, aby byla naplněna všechna možná i nemožná očekávání případných návštěvníků. Den sice pomalu končil, ale tady se teprve teď s nocí otevíraly netušené (i tušené) možnosti pro všechny, kteří toužili prodloužit si nedělní den až do hluboké noci.

Mladá dáma v upnutých květovaných šatech, které tu a tam dávaly vyniknout drobným faldíkům, a s výstřihem, který důmyslně odkrýval velkou část rýhy mezi slušně vyvinutými ňadry, stojící za barovým pultem, se zdála být trochu nervózní.

Jak by také nebyla neklidná. Pro většinu den končil, ale pro ni šichta teprve začínala. A zcela určitě skončí až nad ránem.

Přičinlivě leštila skleničky, které už stejně zářily jako diamanty a jako hvězdy, které se pomalu ale jistě rozsvěcely na tmavnoucí bezoblačné obloze.

Lesy okolo klidné vodní hladiny tvořily laskavou náruč, do které se ztichlá voda modravě vtulila, jako by nebylo zatopených vesnic, zrádných hlubin a jako by nebylo utonulých.

Nešťastných dušiček, které si v mnoha případech nedobrovolně ustlaly v bahnitém dně.

Tak tiše a mírumilovně se hladina leskla uprostřed měkkých dlaní zalesněných břehů, že přihlížející člověk byl najednou v pokušení ulehnout do ní, ztratit se v ní a nechat nad sebou plynout nekonečný vesmír, jehož neohraničenost v každém smrtelníkovi nutně vzbuzovala pocit malosti, zranitelnosti a současně také podivné lehkosti. A měsíc, okrouhlý a dokonalý, stál na obloze neodbytně jako nesmlouvavé oko vševědoucího karatele.

Ben Satler to všechno kolem sebe vnímal se zvláštní pokorou, jakou pociťoval vždycky, kdykoliv vypadl z uprášeného, rozpáleného a hlučně uchvátaného města a ze svého malého 1+kk stísněného bytu a ocitl se uprostřed přírody.

Teď stál na nevysokém výstupku nad tou houpavou uklidňující vodní hladinou a pod tím podivně strnulým zneklidňujícím vesmírem někde uprostřed.

Byl nejenom sám, ale i pár měsíců osamělý. Od chvíle, kdy mu Silvie, s níž žil pět roků, předložila vizi své budoucnosti. Byl by to velice chvályhodný krok, kdyby ovšem nebyl naplánovaný bez Bena. Jen s malým Jonášem a kýmsi neznámým.

Silviina a Jonášova budoucnost se jmenovala doktor Kurt Siegl a měl zaběhnutou soukromou zubní ordinaci v Mnichově. Byl perspektivní natolik, že oběma patrně sliboval hojnější a světlejší zítřky, než tak mohl učinit zkrachovalý novinář s nejistou budoucností, který svým neuváženým jednáním přišel o místo.

Díky spolužákovi z fakulty, který si pořídil malé nakladatelství a nabídl mu práci korektora a částečně i redaktora, nepadl Ben Satler tak úplně na hubu a mohl stát zdánlivě svobodně na volné, ale jinak nic moc stabilní noze.

Povzdechl si nad svým údělem, i nad tím, že den, který si po delším čase rozmařile dopřál jako chvíli odpočinku, končí. A velice litoval, že se musí vrátit do opuštěného bytu, kde ho rozhodně už nečekalo nic převratného a ani příjemného. Než jenom dotáhnout korekturu rukopisu, s níž byl v poměrně časově nepříjemném skluzu, a který ani zdaleka nebyl převratný ani příjemný. Ještě naposledy upřel pohled na ztichlou vodní hladinu, jako by se nerad loučil s jediným příjemným zážitkem toho dne, a už se chtěl otočit a jít, když náhle zpozorněl. Dole u vody na malém plácku, který se po západu slunce před krátkým časem úplně vylidnil, nastal v houstnoucí tmě jakýsi pohyb. Mlčenlivé stíny postav přecházely sem a tam, hlavy skloněné, jako by na zemi cosi hledaly.

Ben Satler se naklonil a se zájmem sledoval podivné hemžení pod sebou. Ztratil snad někdo něco důležitého? Občanku, hodinky, peněženku? Či dnešní den?

Ale brzy pochopil, co se tam dělo. Ve chvíli, kdy se rozhořel oheň, ne velký, ne malý, tak akorát, tmavé postavy se zklidnily a rozesadily se kolem v jakémsi mlčenlivém společenství.

Do ticha večera se po chvíli ozvaly nesmělé akordy kytary a tiché pobrukování.

Usmál se a ve vzpomínkách se vrátil do dětství, kdy s rodiči jezdíval na potlachy do malé chaty pod lesem.

Zařízená byla velice účelově, pouze k letnímu využití, a tím pádem přepychem neoplývala. Vnitřním zařízením bylo pouze několik jednoduchých dřevěných paland s proleženými matracemi přinesenými bůhví odkud, určených na přespání, k nimž si každý nocležník přivezl svůj spacák, starý poškrabaný stůl a pár židlí (každý pes jiná ves), dvoukolový vařič posazený na plynové bombičce a pár kousků nezbytně nutného nádobí.

Ale jímavá krása okolní přírody vyvážila všechno nepohodlí.

Dole pod chatou tekl potok, tiše šuměl a po ránu sloužil jako koupelna. Měla jednu velkou výhodu oproti těm v bytech. Při ranním a večerním mytí si každý mohl kolem sebe cákat, jak chtěl, což ocenily zvláště děti.

A také nebyla určena pevná večerní hodina, kdy by musely na kutě. Dlouho do noci mohly sedávat u ohně s dospěláky, všichni opékali špekáčky nabodnuté na klacíky, zpívali, povídali si.

Přes nehluboké údolí stála naproti na kopci nazvaném Děs chata, která se zdála vedle jejich malé chatky velká až výstavní, ale ztrácela v hodnocení několik bodů, neboť kopec byl opředen hrůzostrašnou pověstí o nešťastné dívce, která skončila pod zemí, kam byla uvězněna a pak zapomenuta.

Během vyprávění o jejím nešťastném osudu se všechny přítomné děti tiskly k sobě navzájem a napětím a strachem ani nedýchaly.

Znaly pověst už nazpaměť, ale pokaždé ji chtěly slyšet znovu a znovu. Pokaždé se chtěly tak krásně bát.

Zdálo se to všechno hrozně dávno. A nebýt ohně tam dole u vody, ani by si Ben nevzpomněl.

Vlastně ano. Před rokem vzal Jonáše k vodě a vpodvečer vykouzlil malý ohýnek, u něhož potom seděli, přikládali větvičky, poslouchali jeho praskání a uhranuti ohněm ani nedutali.

To bylo v těch dobách, kdy Silvie už často odjížděla i přes víkend na jakási odborná školení a oni zůstávali sami.

Kdesi za hrudní kostí ucítil krátký bolestivý stah a znovu si s trpkostí uvědomil, že zůstal sám.

Snažil se nepřipomínat si příliš často skutečnost, která nastala bez jeho přičinění, ale i po měsících bylo těžké si zvyknout a smířit se. A necítit sebelítost, hořkost zklamání a zradu.

Bylo zvláštní, že se mu víc a častěji stýskalo po Jonášovi. Poznal ho, když mu byl rok. Nejdříve Bena uchopil jenom za ruku, později si vzal do svých malých dlaní celé jeho srdce.

Když se sám sebe ptal, proč je mu smutno víc po něm než po Silvii, sám si odpovídal. Bylo to také tím, že poslední dobou byli víc oni dva sami. Tři byli jen velmi vzácně.

Oheň pod ním svítil jako maják, co na moři ukazuje cestu ohroženým zbloudilým námořníkům.

Nedokázal odolat pokusit se zachytit kousek toho světla, který se nabízel a rozhodl se náhle. Po poměrně prudkém břehu sjel téměř po zadku až k nim. Jen několik hlav se zvedlo jeho směrem a vzápětí se obrátilo zpátky k ohni.

Ben pozdravil a bez dalších řečí si přisedl mezi ně na vyplavený kmen ještě prohřátý sluncem a mlčky civěl spolu s ostatními do magického ohnivého oka.

Vousatý muž sedící blízko Bena se po chvíli naklonil pod sebe, cosi tam chvíli kutal, vzápětí se ozvalo cinknutí a syknutí, muž natáhl ruku směrem k Benovi a podal mu mlčky otevřenou láhev piva.

Vzal si ji a kývnutím hlavy poděkoval. Zašátral v kapse, pod prsty mu zazvonily mince.

Muž odmítavě zavrtěl hlavou a polohlasně zamručel:

„Běž s tím do prdele, kámo. Jednou já a podruhé zase ty.“

S přibývajícími návštěvníky mladá dáma za barovým pultem roztávala a čile se otáčela, brala do rukou láhve z police za sebou a jejich obsah přelévala do skleniček. S každým otevřením dveří se její rty roztáhly do úsměvu, jako by byla její ústa s dveřmi spojena pomyslnou hrazdičkou. Dveře se otevřely, rty se koutky vysunuly vzhůru.

Místnost se utěšeně plnila převážně muži a vzduch požehnaně houstl cigaretovým kouřem i přesto, že okna byla pootevřena a záclony se vlnily čerstvým vzduchem zvenčí. A úsměvy mladé dámy se spokojeně míhaly vstříc příchozím téměř hladově jeden za druhým jako vlaštovky uprostřed léta.

Pestrý korálkový závěs za jejími zády a rozhrnul a mladý muž se zlehka, nesměle a bojácně dotkl prsty ženiných zad. Ještě s úsměvem se k němu obrátila, ale ten vzápětí z její tváře zmizel jako mávnutím kouzelného proutku.

„Všechno v pořádku, Evo?“ zeptal se tiše, trochu vtíravě a nasládle a rukou naznačil pohyb, jako by chtěl ženu pohladit.

Sevřela rty, jenom lehce přikývla, ale viditelně jeho případnému doteku uhnula.

„Monika je v pohodě a na svém místě?“ zeptal se důležitě, ale spíš aby projevil zájem a jako by ani nepostřehl její náhlé rozladění a odmítavý pohyb těla.

Eva krátce a spokojeně přelétla místnost pohledem. Teprve potom se otočila k muži a v koutcích rtů se jí objevil krátký ironický úšklebek, který jí na kráse nepřidal.

„Nestarej se, to víš, že jo,“ prohodila netrpělivě a sykla, „na co si to tady, do prdele, hraješ, Richarde?“

„Co se rozčiluješ? O nic nejde, jenom jsem se zeptal. To snad můžu jako tvůj společník, ne?“