Martin Nesměrák

Ve znamení lukostřelce

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Martin Nesměrák, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-0074-9 (epub)

ISBN 978-80-279-0075-6 (mobi)

Postavy románu

SICHELBACH

(kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“)

Adalrik, řečený Odo, pán na lesním dvorci Sichelbach, a jeho blízcí:

Sigibert, jeho otec, který pomáhal zrodu nového hradu Ladštejna

Anežka, jeho matka

Bernhard, řečený Benno, jeho bratr

Johana z Rancířova, Odova žena

Bertrada, dcera Kuna Dlouhého, Bennova žena

LANDŠTEJN

(včetně původního „Landštejna“, dnes Pomezí, resp. Markl)

Hartleb, nový landštejnský kastelán

Evald od Studeného pramene, landštejnský man

Kadolt ze Staleku, landštejnský man a jeho stejnojmenný syn

Kuno, řečený Dlouhý, landštejnský man, jeho žena Draga a jeho dvě dcery, Bertrada a Adelinda Markvart ze statku pod Dubovou horou, landštejnský man

Matěj od Studnice, landštejnský man

Arnulf od Marksteinu, landštejnský man

Kristián, Blažej, Lotar a Ješek, landštejnští družiníci

Rothbert z Birkenbergu, nový kastelán na hradu Pomezí

Gitmar, řečený Šiml, kolářský mistr a osadník na Pomezí

Herwalt, řečený Tlama, hejtman hradní posádky na Pomezí

KRÁLOVŠTÍ ÚŘEDNÍCI

Zdeslav, zastupující královský justiciár

Petr, velmož a správce bítovské provincie

STRÁŽNÍ ODDÍL SPOJENECKÉ ČESKÉ LEHKÉ JÍZDY

Beneda ze Ždánice, velitel oddílu

Milgost, jeho pobočník

Hossa, voják z východních Čech, nevalný lukostřelec

RAKUŠANÉ

Hartwig z Rabensteinu, hlavní stratég rakouského vévody

Anso, jeho pobočník

Fulko, herold vyslaný s výkupným za urozeného zajatce

Theudebald, zkušený stavitel kamenické hutě

Druso a Anskar, stavební dělníci s malým zápalem a erudicí

Gallo, zdatný stavební pomocník pro nepříjemné práce

Heinrich z Garsu, purkrabí vodního hradu Heidenreichsteinu

Gellamar, válečný zajatec, který uprchne za nevyjasněných okolností

Předehra

Toho roku se válka rozhořela již brzy zjara. Nejednalo se nicméně o plnohodnotné válčení s nasazením početných vojenských oddílů na obou stranách, provázené krvavými střety a rekovnými činy. Nic takového. Šlo o obvyklou úmornou přeshraniční válku na moravsko-rakouském pomezí, která se skládala z početných drobných šarvátek, kdy se jedna či druhá strana pokoušela o nenadálý přepad a byla nezřídka přinucena k ústupu s mnohočetnými šrámy. Ztráty na životech však nebyly časté. Cílem nebylo protivníka úplně zničit, to ostatně s nasazením tak chabých sil ani nebylo možné, ale unavit jej a co možná nejvíc oslabit. Zejména hospodářsky. A proto hojně hořely doškové střechy chalup i stodol a sedláci utíkali do lesů, aby se schovali před největším běsněním. Dlužno však poznamenat, že vojáci obou stran se nesnažili civilnímu obyvatelstvu cíleně ubližovat. To ani nebylo smyslem této strategie. Lidé totiž museli zůstat naživu a bez úhony, aby mohli znovu obdělat pole, která musela přinášet užitek. To zeměpáni i stratégové na obou stranách dobře věděli. Ostatně oba doufali, že se jim nakonec podaří vlastní území rozšířit právě na úkor protivníka, a o zničenou zemi by zájem rozhodně neměli. Proto jejich vojáci jen pobrali, co dokázali pohodlně odvézt, a zbytek podpálili. Vycházelo se z jednoduché úvahy, že strana, která první pocítí schodek při výběru platů od zbědovaného venkovského obyvatelstva, požádá pokorně o příměří a bude ochotněji přijímat podmínky pro ukončení války. Jelikož spálené osady nebylo možno znovu vyrabovat a vypálit, snažily se obě strany odhadnout, kam se nepřátelské drancující oddíly pohnou příště. A na základě úspěšného odhadu nastrojit chytrou léčku, která by vetřelcům řádně pustila žilou. Někdy se to podařilo, jindy ne. A mnohokrát dokonce padli do léčky sami.

Na moravské straně řídil vojenské akce správce bítovské provincie pan Petr za vydatné, zejména zpravodajské pomoci pana Zdeslava, zastupujícího královského justiciára. Propracovaná síť špehů a tichých informátorů, kterou si během let trpělivě vybudoval na rakouské straně, mu umožňovala nahlížet za kulisy a být dobře a v předstihu informován.

Rakouským oddílům velel pan Hartwig z Rabensteinu, schopný a zkušený velitel, jenž svými schopnosti a taktickou zdatností za panem Zdeslavem nijak nezaostával. A jeho vlastní síť zpravodajů se té moravské dozajista vyrovnala.

Oba muži se nikdy nepotkali tváří v tvář, ale dobře o sobě věděli a respektovali jeden druhého. Pohraniční opotřebovací válčení oba považovali jenom za prostředek, nikoli za cíl. Byl to pro jednoho i druhého způsob, jak získat důležité informace, anebo dokonce určitou strategickou výhodu. Rychlost, s jakou obránci reagovali na nenadálé přepady, mohla prozradit mnohé o podmínkách a vybavení pohraničních hradů a výslechy zajatců mohly dokreslit nálady mezi obyčejnými lidmi. Velitelé na obou stranách neklidné hranice tušili, že zásadní vojenský střet je ještě hluboko za obzorem. Ale chystá se a pomalu se k němu schyluje. Obě strany možná dnes ještě nemají dost sil a zmohou se jen na přeshraniční přepady. Ale jednou se dozajista podaří shromáždit dostatek zdrojů, aby se konečně ukázalo, kdo je skutečným pánem na neklidném pomezí, které se táhne v širokém pásu od řídce obydlených jižních Čech přes úrodné a zalidněné Podyjí až někam k Marchfeldu… A právě na ten zásadní střet je potřeba se důkladně a pečlivě zpravodajsky připravit.

Letošní válčení bylo poněkud jiné také proto, že se do něj počátkem léta zapojily i pomocné české oddíly. Po loňské trpké zkušenosti, kdy se provalilo tajné spojenectví moravského markraběte a rakouského vévody, český král nechtěl ponechat nic náhodě, a povolal na Moravu ozbrojence z českých krajů. Královi vazalové se dostavili ke každoročnímu tažení v hojném počtu a tentokrát i s vidinou snadného kořistění v rakouském příhraničí. Moravští vojáci nebyli zprvu nijak nadšeni. Byli přesvědčeni, že na rakouského protivníka stačí pohodlně sami a nepotřebují, aby je odborníci odjinud poučovali, jak mají pozvednout meč. Posily se nicméně hodily, protože znamenaly snadnější a velkorysejší manévrování a lepší výhled na úspěch. Neznalost terénu čeští spojenci vynahrazovali bojovností i odvahou, takže je Moravané nakonec vzali na milost.

Oddíl české lehké jízdy, kterému velel pan Beneda ze Ždánice, se s podporou těžké pěchoty prodral poměrně hluboko na rakouské území. Beneda byl nicméně pohraničním válčením zklamán a v duchu si nadával, do čeho se to vlastně nechal zlákat. Kořist, kterou pobrali, nestála za řeč. Vydrancovali několik vesnic, které byly nicméně stejně chudé, jako osady v jeho rodném Kouřimsku, takže se v podstatě zmocnili jenom jídla. Cennosti nezískali žádné.

S vybavením, které měli, nemohli bohužel pomýšlet na to, že by se zmocnili nějakého města, o hradu ani nemluvě. Hrady i města byly dobře opevněné pevnými kamennými hradbami, které byly v Benedově rodném kraji jen řídkým jevem. On sám ale dobře rozuměl zvolené taktice válčení, a tak se nad doručenými rozkazy nijak nepozastavoval. Spolu s velitelem pěchoty přijímali rozkazy od jízdních spojek, které je neomylně dokázaly na nepřátelském území vyhledat. Benedovým vojákům se několikrát málem podařilo překvapit rakouské jednotky, ale těm se nakonec pokaždé povedlo vyklouznout. Škoda, to by byla dobrá příležitost, jak přijít k nějaké slušnější kořisti, pomyslel si Beneda kysele. Příliš daleko za příhraniční městečko Drosendorf se Benedovi nechtělo. Čím hlouběji se pouštěli na nepřátelské území, tím větší byla šance, že je může někdo nepříjemně zaskočit. Byl proto docela rád, když zaprášený posel přivezl rozkaz bleskově se přemístit k hradu Trnava a obklíčit jej co nejrychleji tak, aby nevyklouzla ani myš. Velitel moravské pěchoty se tomu nemálo podivoval, protože hrad Trnava byl sice v držení rakouských pánů, ti však byli již několik desítek let zcela loajální k moravskému panovníkovi a vlastnili na jihu Moravy nemalé panství. Benedovi to bylo vcelku lhostejné, místní poměry mu byly utajené a politika ho nezajímala. Nový rozkaz bral jako vítanou příležitost, jak trochu prohnat své muže a okusit trochu válečnického vzrušení. Zahájili tedy rychlý přesun zpět na sever, ale samozřejmě byli limitováni pěšáky, kteří byli nejpomalejším článkem.

Splnit rozkaz se jim ale nakonec přes veškerou snahu nepodařilo. Hrad Trnava se vypínal na skalním útesu na levém břehu Dyje a pyšnil se, jak ostatně jinak, dokonalým výhledem do údolí řeky. Strážný na věži nejspíše Benedovu kolonu zahlédl a neprostupné obklíčení zmařil. Benedovi nezbylo než zatnout zuby, když zahlédl asi desítku jezdců, jak vysoko na skále opouští bránu hradu a ztrácí se v lese.

Chvályhodnou snahou českomoravského oddílu bylo napravit, co se ještě dá, a pokusit se jezdce dostihnout. Lehká česká jízda byla početnější než pronásledovaní, a proto se Beneda se svým moravským protějškem snadno domluvili, že svoje síly na malou chvíli rozdělí. Jezdci zamířili z říčního údolí po kupecké cestě vzhůru, na náhorní rovinu k osadě Vratěnín, kde se cesta připojovala k zemské stezce od Bítova. Doufali, že by mohli Rakušany ještě dostihnout, pokud se tedy uprchlíci nerozptýlí a neukryjí se v lese. Pěchota měla českou jízdu co nejrychleji následovat.

Beneda na uprchlíky nakonec přece jenom narazil, ale neprobíhalo to tak úplně podle jeho představ. V prvé řadě ke svému překvapení zjistil, že Rakušanů je mnohem více, než předpokládal. Bylo jich na dvě desítky a byli velmi dobře vyzbrojeni. Benedovi došlo, že se někde před Vratěnínem spojili s jinou odloučenou jednotkou a rozhodli se, že se pokusí z hrozícího obklíčení společně uniknout. Zamířili tedy zpět dolů k Dyji a pokusili se proklouznout úzkým žlebem. Spěchali, protože byli přesvědčeni, že je pronásleduje mnohem početnější oddíl, než tomu bylo ve skutečnosti. To Benedovi hrálo do karet, protože jinak by se mohl stát obětí protiútoku on sám. Rakušané v lese nakonec zazmatkovali a pěšinu do žlebu minuli. Nakonec se ocitli na kraji ostrožny, která prudkým skalnatým útesem spadala do kaňonu Dyje, odkud nebylo úniku. Jedině k severu, ale tam se již mezi stromy míhali Benedovi jezdci a statečně předstírali, že jich je mnohem víc než ve skutečnosti. A zanedlouho se k nim připojila i jejich pěchota. Rakušané svoji situaci vyhodnotili jako beznadějnou a na čestné slovo se vzdali.

Beneda i moravský velitel byli spokojeni. Ukořistili dvě desítky pěkných koní, drátěných košil, mečů, přileb i osobních věcí, včetně peněz. Zajatcům zuli i boty a nechali jim jenom spodní tuniky. Usadili je do stínu stromů a radili se, co dál.

V prvé řadě bylo potřeba splnit rozkaz. Museli se tedy vrátit zpět k Trnavě a obklíčit ji. Hrad to byl nevelký a i s jejich oddílem to nepředstavovalo větší problém. Pokud tedy nebudou muset hlídat zajatce.

Zajatci představovali určitou obtíž. Urozenci by mohli být samozřejmě nabídnuti proti výkupnému, ale to tady zřejmě nehrozilo. Výzbroj všech byla vcelku obyčejná, takřka navlas stejná, takže to nevypadalo, že by Beneda a jeho muži polapili nějakou velkou rybu. Za obyčejné vojáky se výkupné nevyplácelo, jejich hodnota byla tedy více než sporná. Beneda už ve válkách mnohokrát viděl, že neurozené zajatce jejich věznitelé jednoduše pobili, ale tady se mu do toho moc nechtělo. Ani moravský velitel pěchoty nic podobného nenaznačoval. Beneda snadno pochopil proč. Povraždění zajatců znamenalo nekompromisní odvetu z druhé strany a soudný člověk nemohl spoléhat na to, že mu bude válečná fortuna trvale nakloněna. Jenže co dál?

Váleční zajatci se samozřejmě hodili na všelijaké nepříjemné práce a jako takoví bývali vykupováni velitelem vojska nebo panovníkem. Za směšnou cenu. Ale aspoň něco. K tomu by ale bylo potřeba zajatce dopravit k nějaké větší jednotce. A to by znamenalo se rozdělit. A tím i oslabit. A to se Benedovi vůbec nechtělo.

Nejlepší by bylo nechat zajatce běžet. Pěkně bosky po kamenech, po lesích, takže by se hned tak zpátky do bojů nevrátili. A bez výzbroje nebyli nebezpeční.

Jejich úvahy přerušil hřmotný příjezd velkého odřadu obrněných jezdců. K Benedovu nemalému překvapení v jejich čele spatřil samotného Zdeslava, zastupujícího královského justiciára.

Beneda i moravský hejtman se mu ohlásili, jakmile před nimi zarazil koně.

„Dobrá práce, chlapi!“ pochválil je Zdeslav a sestoupil na zem. „Koukám, že ptáčkové se pokoušeli uletět.“ Pozorně obhlédl shromážděné zajatce, kteří seděli na zemi pod stromy, a pak se obrátil zpět k Benedovi. „Je dobře, že jste je nenechali upláchnout.“

„Odpusť, pane Zdeslave,“ vmísil se moravský velitel.

„Nepodařilo se nám splnit tvůj rozkaz. Anebo alespoň ne úplně. Nestačili jsme včas hrad obklíčit. Zahlédli nás, a z hradu odjeli. Viděli jsme je, jak mizí v lese.“

„Ale pochytali jste je, ne?“

„To je právě to,“ odtušil rozmrzele Beneda. „Mám za to, že z hradu odjelo asi deset jezdců. Tady jich je ale dvacet. Nejspíš se někde po cestě spojili s jiným oddílem. Ale přesně to samozřejmě nevím.“

Zdeslav se rozpačitě podrbal na špičce nosu.

„Víte, komu patří která zbroj?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„Patří teď nám,“ zašklebil se Beneda. Rychlý pohled do velmožovy tváře ho ale ihned zchladil. Došlo mu, oč Zdeslavovi jde. „Všechny železné košile jsou stejné, pokud ti jde o tohle, pane,“ vysvětlil snaživě. „Rozhodně mezi nimi není nic cenného. Nemám pocit, že bychom ulovili nějakou velkou rybu.“

Zdeslav houkl na své muže, a ti se v okamžení vydali směrem k Trnavě, aby dokončili obklíčení.

„Zítra ti pošlu další rozkazy, pane Benedo,“ oznámil suše Zdeslav a vyhoupl se do sedla.

„Co máme dělat se zajatci, můj pane?“ zeptal se zmateně Beneda.

„Do zítřka ohlídat a potom podle mého rozkazu,“ odvětil pevně Zdeslav. „Dejte pozor, ať vám žádný neuteče!“

„Ale nemáme žádné pořádné provazy, abychom je svázali, a…“

„Nějak si poraď, pane Benedo.“ Zdeslav se ušklíbl.

„Dobrý velitel si musí umět poradit v nečekané situaci. Proto je přece velitelem! Alespoň v mé armádě tomu tak je.“

A spěšně odcválal.

Tobě se to snadno řekne, bručel v duchu Beneda. On ani jeho pěchotní protějšek se však nemínili všemocnému královskému úředníkovi nijak protivit. Na obklíčení Trnavy Zdeslavovi nějak významně záleželo, i když oběma mužům nebylo jasné proč. Nezbývalo jim nic jiného než plané dohady. Holou skutečností ale bylo, že Zdeslavův rozkaz v podstatě nesplnili, a tak to vlastně všechno dopadlo ještě relativně dobře. Oba v duchu zpytovali svědomí, jestli mohli něco zařídit lépe, ale nic kloudného je nenapadlo. Reagovali přece na vývoj situace, reagovali pružně a rychle a nakonec nejspíš i docela dobře. Přinejmenším tomu nasvědčovala dvacítka zajatců.

„Jak to, hrome, uděláme?“ strachoval se Beneda, když začali promýšlet, jak se uloží na noc. „Jakmile se setmí, tak se nám ti zmetci okamžitě rozutečou po lese.“

„Jo, a Zdeslav nás zítra vykostí,“ zavrčel chmurně moravský hejtman. Znal pana Zdeslava a věděl, co se o něm povídá. Umí být uznalý, ale i nemilosrdný, pokud mu někdo stojí v cestě.

Oba velitelé postavili hlídky a pečlivě obhlédli ostrožnu a její okolí.

Beneda se zazubil: „Ale ono to možná půjde.“

Vysvětlil spolubojovníkovi svoji představu, jak by mohli zajatce uhlídat, a ten nadšeně souhlasil. Měli velké štěstí, protože terén se ukázal být jejich spojencem.

Nahnali zajatce na skalní útes a vysvětlili jim, že na tomto místě budou do zítřka nocovat. Veškeré tlumočení obstaral moravský hejtman, protože Beneda uměl německy jenom velmi chabě. Moravští a čeští vojáci se poté utábořili v půloblouku kolem útesu, nasbírali haldy suchého chrastí a rozdělali několik ohňů, které měly během noci osvětlovat prostor kolem nocležiště zajatců. Oba velitelé útes pečlivě prozkoumali a usoudili, že bez speciálního vybavení by se dolů k řece spouštěl jen sebevrah. Sráz o výšce mnoha desítek stop spadal strmě dolů ke korunám stromů na břehu Dyje. Žádná další úniková cesta z útesu nevedla.

„Počkej, ještě jim něco ukážu,“ prohlásil Beneda a vzal z hromady trofejí jednu z přileb. Položil ji na zem k jednomu ze stromů a poodešel ke svému koni. Vyňal z pouzdra lučiště a natáhl tětivu. Navlékl si toulec se šípy a vrátil se ke skupině zajatců. Ti jej napjatě sledovali. Postavil se asi čtyřicet kroků od přilby. „Teď jim vysvětli,“ požádal svého spoluvelitele, „co se jim stane, pokud se někdo pokusí o útěk.“

Poté bleskově sáhl přes rameno do toulce, vylovil šíp a po letmém zamíření vystřelil. Zasažená přilba odskočila a šíp se zabodl do stromu. Přilbice se ještě kymácela, když ji dostihl druhý šíp. A vzápětí třetí. Moravský hejtman podívanou suše komentoval v němčině.

Zajatci zaraženě sledovali představení a někteří pochvalně zamručeli. Bylo víc než jasné, že český velitel lehké jízdy je zdatný lukostřelec. Totéž se ale dalo očekávat i od ostatních jezdců jeho družiny. Ostatně, lehká jízda nebyla nic jiného než lukostřelci na koních.

„Myslím, že to pochopili,“ usmál se Beneda šťastně.

Když oba velitelé druhý den ráno přepočítali zajatce a zjistili, že žádný nechybí, ulevilo se jim. Na dlouhé úvahy, co s nadcházejícím dnem, jim však nezbyl čas. Přispěchal zaprášený posel, aby jim přetlumočil rozkazy pana Zdeslava.

„Ty, pane,“ obrátil se na velitele pěchoty, „odejdeš se mnou na Trnavu a tam se připojíš ke Zdeslavovu oddílu.“

Moravský hejtman přikývl a odešel, aby připravil své muže k přesunu.

„Ty, pane Benedo,“ usmál se posel na velitele jízdních lučištníků, „máš za úkol dopravit všech dvacet zajatců do Hradce na české straně hranice.“

„Do Hradce?“ zalapal po dechu Beneda. Nově budovaný Hradec znal jenom z barvitého vyprávění, věděl ale, že je to hodně daleko směrem na západ. „Proč proboha? Cožpak je nemůžu odvést někam blíž?“

„Kdyby to šlo, tak by to v rozkazu bylo,“ odtušil nakvašeně posel. „Ostatně o rozkazu nemáš co diskutovat. Splníš ho a hotovo!“

„Jenže to je pekelně daleko!“

„Je,“ pokrčil rameny posel. „Jenže pan Zdeslav je tam chce mít, a ty je tam prostě dovedeš. Pochop, člověče, že se tady v okolí motá hromada cizího vojska, takže jediná volná cesta je na západ.“

Beneda něco nespokojeně zavrčel, ale zpěčovat se nechtěl.

„Pan Zdeslav,“ pokračoval posel, „chce zajatce osobně důkladně vyslechnout. A v klidu. Proto chce právě to, co chce. Máš na to dost lidí?“

„Inu, je nás dohromady čtrnáct jízdních,“ odvětil zamyšleně Beneda. „To by snad mohlo stačit… Ale co když mi někdo uteče?“

Posel se na Benedu zadíval, jako když dospělý poučuje malé dítě.

„Řeknu ti to asi takhle. V takovém případě by pan Zdeslav rozhodně nebyl potěšen. A to by znamenalo velké komplikace pro všechny zúčastněné, tebou počínaje!“

Beneda hrozbu pochopil. A příjemně po těle mu rozhodně nebylo.

„A co mám dělat potom? Mám se vrátit na Moravu?“ zeptal se pro úplnost.

„V tomhle ohledu žádné instrukce nemám,“ řekl posel klidně. „Počkáš v Hradci na pana Zdeslava a on od tebe zajatce převezme. A vyplatí ti za ně odstupné.“ Posel se blahosklonně pousmál. „Rozumí se v obvyklé výši. Tedy jako za zajatce, které pak zeměpán přiděluje na veřejné práce.“

Takže za ně nedostaneme skoro nic, přeložil si Beneda poslovo sdělení do srozumitelné řeči.

„Co se týče ukořistěné výzbroje a koní,“ mávl posel rukou k hromadě trofejí, „máte ji cestou na západ odevzdat ve Vratěníně tamnímu villikovi, který všechno panu Zdeslavovi předá. To železné harampádí by vás jenom zbytečně zdržovalo. Pan Zdeslav ti, respektive celému tvému oddílu, kořist v Hradci vyplatí, opět v obvyklé ceně.“

No nazdar, pomyslel si Beneda kysele, takže už teď je jasné, že jsme ukořistili ty nejubožejší zbraně na celém bojišti. O koních ani nemluvě.

„Samozřejmě, až mu předáš v pořádku zajatce,“ doplnil posel sladce.

„Připomínám, že pan Zdeslav je chce důkladně vyslechnout, takže se jim nesmí nic stát. Je ti to všechno jasné, pane Benedo?“

„Neměl bych jim snad raději zjednat povoz, aby se cestou příliš neunavili?“ zeptal se Beneda posměšně.

„To není nutné,“ opáčil posel upjatě. „Prostě s nimi zacházej lidsky.“

„A co když se někdo pokusí o útěk?“

„Utéct nesmí,“ řekl posel pevně. „Je na tobě, aby ses postaral, aby je to raději ani nenapadlo.“

Nezbývá než doufat, že to včerejší ostrostřelecké divadlo bylo dostatečně odstrašující, pomyslel si sklesle Beneda.

„Je to na tobě, pane Benedo,“ zazubil se posel. „Jistě najdeš vhodné řešení. Ostatně velitel…“

„Vím,“ přerušil ho mrzutě Beneda, „velitel si musí umět poradit, od toho je velitelem. To už jsem někde slyšel.“

„Podívej, pane Benedo,“ řekl posel trpělivě, „pan Zdeslav se domnívá, že právě ty jsi ten nejvhodnější pro tohle delikátní poslání.“

„Ale?“ podivil se Beneda s nepřehlédnutelnou ironií v hlase. „Jakpak to?“

„Sám mi to řekl,“ odtušil posel, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. „Kromě toho říkal, že možná budeš rád, že to nebudeš mít tak daleko domů, až ti vyprší povinný vojenský závazek. Pan Zdeslav ti vzkazuje, že uvědomí tvého velitele, že tě pověřil tímto posláním, aby tě tvůj nadřízený zbytečně nepostrádal.“

„Takže se pak již nemám vracet na Moravu?“ ujišťoval se znovu Beneda poněkud zmateně.

„Pan Zdeslav ti všechno řekne, až se setkáte v Hradci. Zařídí se podle momentální situace. Je totiž možné, že pomocné české oddíly již nebudou potřebné…“

Aha, pomyslel si Beneda v duchu, tak odtud vítr fouká! A poslovo sdělení ho poněkud otrávilo. Byla sice pravda, že nastoupil do vojska na vyzvání svého lenního pána na obvyklý čtyřicetidenní kontrakt, jak mu velela jeho vazalská povinnost, ale tiše doufal, že se válka na moravském příhraničí protáhne, a on bude mít tudíž nárok na služné. Lenní ujednání, které mu předepisovalo dostavit se k vojsku každý rok na čtyřicet dní, bylo sice o něco málo delší než u některých jiných, ale přísně vzato nijak nevybočovalo z obvyklých zvyklostí. Znamenalo bohužel nicméně čtyřicetidenní válčení zcela zdarma a na své náklady. Pokud se však tažení protáhlo, bylo to samozřejmě velmi výhodné.

Z poslova vyjádření Beneda nicméně pochopil, že je mu kulantně tlumočeno, že po uplynutí čtyřiceti dnů se s ním a jeho lidmi již dál nepočítá. Nejenom že nebude žádný žold za delší účast při tažení, ale nebude ani žádná další kořist. Cesta se zajatci do Čech znamenala totiž jízdu po vlastním území, a tudíž bez výhledu na jakékoli kořistění. Jediné, co ještě zůstávalo ve hře, byla kompenzace, kterou měli přislíbenu za koně, výstroj a výzbroj zajatců i za zajatce samotné.

Pěkně s námi vyjebali, ušklíbl se Beneda kysele. Ale nahlas neřekl nic, jen roztáhl ústa k chápavému úsměvu. Posel si to vyložil jako nadšený souhlas a ponechal Benedu, aby se o nově nabyté informace podělil se svými družiníky.

Ten se bryskně zhostil nepříjemného úkolu a musel vyslechnout nespokojené poznámky svých lidí, když jim vcelku bez obalu sdělil, že se s nimi s největší pravděpodobností po splnění aktuálního rozkazu již nepočítá a budou se tedy nejspíš v dohledné době vracet zpět na rodné Kouřimsko. To se týkalo všech, až na jednoho, který k nim byl převelen minulý týden. Byl odněkud z východu Čech a byl, jak se zdálo, mnohem horší lukostřelec než většina Benedových lidí, což byl možná i důvod, proč si s velitelem nijak nepadli do oka.

Beneda nakonec usoudil, že vyústění jejich mise zas není tak nečekané. Po všem, co viděl, to nebylo velké překvapení. Moravané spojence z Čech spíše trpěli než cokoli jiného. Jedni jako druzí měli určitý přehled o mocenských pletichách vládnoucích bratrů a celkem správně pochopili českou vojenskou přítomnost jako určitou formu dozoru. A i proto se Moravané nikterak nermoutili, když se našla vhodná záminka, aby byli čeští spojenci po stanovené době odesláni domů. A vhodnou záminkou bylo v tomto případě ujištění, že si Moravané s Rakušany již poradí sami.

Cesta k západu po zemské stezce, přes zemskou bránu na Landštejně a dál skrz hraniční hvozd až na Hradec v jižních Čechách byla únavná a parné letní počasí ji nijak neusnadňovalo. Zajatci byli seřazeni do čtyřstupu a zvolna kráčeli v pěti řadách za sebou. Útvar nařídil sám Beneda, protože si od něj sliboval větší přehled a snadnější strážní úlohu eskorty. Dobře věděl, že kdyby se dvacítka zajatců dohodla, že se v jednom jediném okamžiku rozuteče na všechny strany, skončilo by to katastrofou. Strážní oddíl měl totiž pouhopouhých čtrnáct členů. Jeho, velitele Benedu, pobočníka Milgosta a pak tucet vojáků včetně toho nanicovatého Východočecha. Beneda nepochyboval, že by nikdo ze zajatců daleko neutekl, jenže otázka zněla, kdo by to celé přežil. A rozkaz zněl jasně, přivést do Hradce všechny zajatce živé a nezraněné. Takže z toho je potřeba vycházet a je nutné zabránit za každou cenu tomu, aby se schumelilo něco takového. Proto Beneda využil každou příležitost, aby ukázal, že myslí svoje poslání vážně a že jakákoli myšlenka na útěk je ničemná bláhovost předem odsouzená k nezdaru. A proto hned zkraje předvedl svoji lukostřeleckou způsobilost, proto také nyní držel zajatce v relativně sevřeném útvaru. A také proto se většina jeho mužů, až na tři, kteří jeli jako předvoj, držela v houfu až za zajatci. Aby je měli pěkně na očích a neunikl jim jediný podezřelý pohyb.

Beneda věřil, že zajatci jeho signály pochopili a neudělají žádnou hloupost. Na oplátku jim nehodlal činit zbytečná příkoří a neměl v úmyslu je zlovolně trápit. Velel k zastávkám, kdykoli to bylo příhodné, zejména když míjeli potůčky s čistou vodou, a nechával zajatce dosyta se napít. Postupovali proto velmi zvolna.

O pochodovém tempu se vůbec nedalo hovořit, protože bosí zajatci kráčeli po stezce jenom pomalu a opatrně. I tak však měli zanedlouho chodidla plná drobných ran. Beneda jim ovšem sebral boty hned ve chvíli, kdy je vzal do zajetí, a to především proto, aby jim ztížil útěk. A při tom taky mělo zůstat i nadále.

První noc strávili před Rancířovem. Utábořili se na pastvině, která ležela úhorem na dohled od osady. Využili svoje vlastní zkušenosti z hlídání zajatců během předchozí noci, pouze uspořádání tábora přizpůsobili stávajícím podmínkám. Zajatce umístili do středu pomyslného čtverce tvořeného čtyřmi ohništi, kam vždy trojice strážných celou noc přikládala. Jeden z nich držel hlídku a druzí dva spali, během noci se pak prostřídali. Svit ohňů dostatečně osvětloval zajatce, kteří nocovali v houfu na holé zemi. Beneda a Milgost zůstali v záloze, což znamenalo, že nerušeně vyspávali až do úsvitu.

V noci nikdo neutekl a Beneda si ulehčeně oddechl. Podobných nocí ještě pár bude, a nezbývalo tedy než doufat, že podmínky zůstanou i nadále příznivé.

Hned po ránu se zajatci něčeho nahlas a neodbytně dožadovali a až po chvíli Benedovi došlo, že chtějí vykonat tělesnou potřebu. Uvedlo ho to do rozpaků, ale okamžitě svolil, že mohou, po čtveřicích a za dohledu stráží. Skupinky tedy jedna po druhé poodešly stranou a po chvíli se vracely. Bylo to, pravda, poněkud nedůstojné, ale nic lepšího Beneda nevymyslel. Rozhodně se chtěl vyhnout tomu, aby musel nahánět uprchlíky po okolí. Tady, v krajině osad, polí a pastvin, by to možná nebylo tak složité, jenže zítra by měli vstoupit do pohraničního lesa a tam by to mohlo být něco docela jiného. Tak ať si zajatci zvykají už teď.

I Benedovi jezdci měli své tělesné potřeby a jeden po druhém se ztráceli v okolních křoviscích. Nakonec byl nicméně tábor spořádaně zrušen a kolona se vydala na další pochod.

V Rancířově Beneda koupil několik pecnů chleba a rozdělil je mezi zajatce. Ti je během chvilky roztrhali na kusy a hladově zhltli.

Pocestní na zemské stezce sledovali kolonu zajatců s údivem, možná i se strachem v očích. Kdo je potkal, zastavil se raději stranou cesty a nechal je projít. Zaprášení zajatci v ušmudlaných spodních tunikách všemožných barev, s okopanýma a zkrvavenýma nohama, s vyhaslými pohledy ve ztrhaných tvářích vypadali jako zjevení z Apokalypsy.

Obyvatelé četných osad a statků, které ležely při stezce, sami chudí a bědní, se ale k procházejícím zajatcům chovali s překvapivou náklonností. Podávali jim skývy chleba i džbánky s vodou a po očku sledovali, jestli strážní budou něco namítat. Ti nenamítali nic. Jejich cílem byl vzdálený Hradec a milosrdenství vesničanů jim mohlo jejich úkol jenom usnadnit. Benedu nicméně překvapilo, že těm lidem vůbec nepřekáží, že krmí a napájejí zajaté vojáky, kteří jim možná v minulosti nejednou zapálili střechu nad hlavou. Jenže v tuhle chvíli ta dvacítka uondaných mužů nepřipomínala vojáky vůbec ničím. A v tom to asi nejspíš bylo.

Druhý nocleh před Slavonicemi proběhl bez potíží.

Všichni, strážní i zajatci, již dopředu věděli, co je čeká a jak to asi bude vypadat. Kolona časně zrána spořádaně opustila tábořiště, pomalu obešla osadu a po chvíli vstoupila do pohraničního lesa.

Když Beneda zahlédl hluboký úvoz, kterým procházela zemská stezka, okamžitě si vzpomněl na podobnou brázdu, která probíhala kolem jeho rodné Ždánice přibližně od jihu k severu až daleko k pohraničním horám. U něj doma se tradovalo, že v pradávnu to bývala významná dálková cesta a Beneda si uvědomil, že to bude nejspíš pravda. On sám a jeho přátelé brázdu používali k loveckým výpravám, zejména když jezdili do mokřin u Labe střílet kachny a jiné vodní ptáky. Lukostřelba na pohyblivé terče byla v jejich kraji oblíbenou kratochvílí a tamní lučištníci tvořili páteř české lehké jízdy. Při vzpomínce na polabskou nížinu se Beneda pousmál a začalo se mu stýskat po domově.

Kapitola první

„Ty,“ zahlaholil známý hlas vesele, „se máš ze všech nejlíp, pane Odo.“

Adalrik ze Sichelbachu, kterému členové jeho rodiny, přátelé i známí neřekli jinak než „Odo“, už dobře věděl, co bude vzápětí následovat. Rozverné poplácání mohutnou rukou po plecích a bezstarostný smích. „Takhle bych se chtěl mít po smrti!“

„To je pravda, že se mám nejlíp,“ odvětil Odo ve stejně dobré míře, „ale hned po tobě, pane Theudo.“

Theudebald, stavitel kamenické huti, podsaditý chlapík se širokou a upřímnou tváří a veselým smíchem vždy pohotově v zásobě, se kolem Oda rychle protáhl a hrnul se ke svým kumpánům, kteří obsadili stůl v rohu hostince v opevněné osadě Pomezí.

Theudebald rozhodně nebyl Odovým přítelem, byl spíš jeho známým, a svedla je dohromady čirá náhoda. Odo byl jedním z velitelů denních hlídek na královském hradu Landštejně. Byl jedním z hradních manů, kteří si ve strážní službě na hradě i na zemské stezce odpracovávali králem propůjčené léno. V jeho případě lesní statek Sichelbach, ukrytý hluboko v pohraničním hvozdu na půlnoční straně obávaného Červeného či Krvavého blata. Jeho služební turnusy se pravidelně střídaly s volnými dny, které obvykle trávil na svém hospodářství spolu se ženou a malým synkem. Na Sichelbachu žili společně s jeho rodiči a mladším bratrem Bernhardem, který rovněž sloužil jako voják na landštejnském hradě.

Hrad Landštejn byl založen před jedenácti lety králem Přemyslem jako opora královské moci na neklidné rakouské hranici, přímo proti staršímu rakouskému hradu, který byl obklopen prastarou opevněnou osadou, nyní nazývanou Pomezí. Oba hrady oddělovalo jenom úzké mělké údolí.

Král vznesl územní nároky i na blízké okolí Lanštejna, a tak se rakouské Pomezí jakoby mávnutím kouzelného proutku ocitlo na půdě Českého království, či spíše přesněji Moravského markrabství. Rakouští majitelé Pomezí složili českému králi za svoji přeshraniční državu slib věrnosti a tím bylo nebezpečí vleklé války mezi oběma sousedními hrady zažehnáno. To bylo místními usedlíky kvitováno s povděkem, protože na jedné i druhé straně sloužili manové, kteří byli blízkými či vzdálenějšími sousedy a dobře se znali.

Theudebald byl členem kamenické huti z nedalekého Hardeggu a jeho huť dokonce před lety nový Landštejn stavěla. Proto ji občas povolali i na všelijaké dostavby nebo přístavby podle toho, kolik bylo k dispozici peněz a jak se dohodl landštejnský kastelán se správcem bítovské provincie, kterému hrad hospodářsky podléhal.

Pro toto léto bylo rozhodnuto, že dojde k přestavbě hospodářských stavení a ubikací na nádvoří horního hradu. Dosavadní celodřevěné stavby měly být nahrazeny důkladnějšími hrázděnými, které budou navíc i o jedno podlaží vyšší, takže budou dosahovat až ke koruně mohutné obvodové obranné zdi.

Theudebald přijel na Landštejn hned zjara a přivedl si s sebou pět stavebních odborníků a dva pomocníky pro hrubé práce. Všichni doufali, že do podzimu bude vše hotové, a zejména landštejnští byli docela nervózní z dlouhodobé přítomnosti cizích lidí na hradě. Stavitelé se však na hradě samotném zdržovali jen přes den. Přenocovali v herberku v podhradí, kde využívali i služeb místního prostého hostince. Výjimkou byly ovšem soboty, kdy pořádali pravidelné výpravy do blízkého Pomezí, kde bylo hned několik výstavních hostinců se skvělou kuchyní a výborným pivem. A protože uměli pustit peníze, hospodský je ochotně nechával přespat ve stodole. Získal tím samozřejmě i tržbu za snídani, kterou Rakušané nikdy neodbývali. Oficiální záminkou jejich vzdáleného noclehu měla být nedělní návštěva bohoslužby v kostele, který stál na Pomezí v těsné blízkosti tamního hradu. Že prý musejí dbát na spásu svojí duše. Pravda byla taková, že občas se do kostela i dostali.

Pokud se sem tam objevily nějaké vágní stížnosti na pomalé tempo stavebních prací, Theudebald vždy ochotně vysvětloval, že víc lidí na práci se mu bohužel sehnat nepodařilo. Zdůvodňoval to vleklou příhraniční válkou a hlavně odlehlostí landštejnského hradu. Že se prý nikomu doprostřed hraničního hvozdu nechce, že prý tam lišky dávají dobrou noc a podobné nejapnosti. Theudebaldovi a jeho pěti druhům nicméně odlehlost Landštejna nijak nepřekážela. Spíš naopak. Rychle se zorientovali, kde je co k dostání, v jaké ceně a v jaké kvalitě, a v družné pospolitosti vesele trávili čas mimo dohled svých manželek. Jen s úrovní obou pomocníků Theudebald spokojen nebyl a dával to často halasně na vědomí širokému okolí.

Odo se však hned ze začátku stal jeho oblíbencem a nikomu nebylo jasné, proč vlastně. Možná proto, že hovořil stejně dobře německy jako česky, jenomže takových vojáků bylo na Landštejně mnoho. Každé ráno ho Theudebald již zdaleka zdvořile zdravil, což mu oslovený vždy poctivě oplácel, a po čase připojil rozvernou průpovídku, která se pomalu stávala okřídlenou:

„Ty, pane Odo, se máš ze všech nejlíp.“ Případně totéž v jiném slovosledu. Jediná správná odpověď potom zněla: „To ano, ale hned po tobě, pane…“ Oba muži z toho udělali každodenní ranní rituál, aniž by o tom hlouběji přemýšleli. A okolostojící stavitelé či družiníci se jen shovívavě usmívali.

„Nerad tě ruším, pane Odo,“ vytrhl Oda ze snění s otevřenýma očima přátelský hlas. „Ale potřeboval bych s tebou krátce promluvit.“

Theudebald přisedl k Odovu stolu a usmál se na svůj protějšek:

„Ty přece znáš místní lidi, ne?“

„Snad ano,“ přikývl Odo roztržitě a pozvolna sbíral střípky rozkutálené pozornosti. „A co z toho?“

„Potřeboval bych někoho šikovného k ruce, pane Odo,“ prohlásil nešťastně Theudebald. „Jinak to snad nedostavíme.“

„To snad ne!“ polekal se Odo.

„Přeháním, samozřejmě,“ mávl rukou stavitel. „Dostavíme to, jen klid. Ale ti moji dva pomocníci, Druso a Anskar, to jsou kopyta, která se jen tak někde nevidí. Potřeboval bych někoho šikovného, někoho k řemeslu.“

„Tak proč jsi je sem tahal?“ podivil se Odo naoko.

„Byl jsem rád, že jsem je vůbec sehnal,“ opáčil Theudebald mrzutě. „Z obvyklých nádeníků sem nechtěl vůbec nikdo, že prý je to moc daleko a kdesi cosi. Tihle se přihlásili sami a byli hned zkraje samá ochota. Akorát že jsou schopni si teslicí useknout nohu až u samé prdele!“

Té představě se Odo musel chtě nechtě pousmát.

„Přece tady někde v okolí musí existovat někdo, kdo by si chtěl přivydělat, nebo ne?“ pokračoval vemlouvavě stavitel. „Neříkej mi, že tady nikdo nepotřebuje peníze.“

„Uvidím, co se dá dělat,“ slíbil rezignovaně Odo. „Pozeptám se a dám ti vědět, pane Theudo.“

Vlahý sobotní večer zastihl Oda na té samé lavici u dlouhého stolu pod venkovním přístřeškem hostince na Pomezí. Jeho stůl se postupně zčásti zaplnil. Přisedl si jeho bratr Bernhard, přezdívaný Benno, a ještě jeden místní zbrojnoš, kterému říkali Křivohubka.

Odo nastupoval do strážní služby na Landštejně až zítra v poledne a měl v úmyslu spláchnout dnešní parný den dobrým pivem v útulné hospodě na sousedním hradišti Pomezí. A chtěl to udělat důkladně a zodpovědně. Stačí přece, když se na landštejnský hrad přemístí až nazítří po ránu. Nejspíš společně s kameníky, kteří hlaholili na celé kolo u rohového stolu.

Bennovou zítřejší povinností bylo naopak doprovodit kupeckou karavanu směrem k Hradci. Jeho kupci již odpoledne prošli landštejnskou celnicí, kde byli odbaveni, a ubytovali se na Pomezí. To Bennovi vyhovovalo, protože hned po úsvitu mohli vyjet po zemské stezce k Hradci. Ale to je ještě za hodně dlouho. Teď byl čas na večerní odpočinek. A poklidné posezení s bratrem nad pohárem řídkého ječného piva.

Slunce zapadlo za les, vzduch se mírně ochladil a pomalu se stmívalo. Muži usazení u dlouhého stolu pod venkovním přístřeškem měli utěšený výhled na osadu, která se pozvolna ukládala ke spánku.

Oválný opevněný areál, měřící na délku i na šířku několik set kroků, se mírně skláněl k jihu. Byl ohrazen dvojitým pásem mohutných valů, zpevněných dřevěnou palisádou. V severovýchodním rohu stál kamenný hrad, falc, s přilehlým honosným tribunovým kostelem. Obě stavby obtáčela pevná kamenná plášťová hradba, která navazovala na vnější palisádu hradiště.

Vnitřní plocha osady byla rozdělena na jednotlivé hospodářské usedlosti, oddělené proutěnými ploty. Jejich výměra však byla velmi skromná, stačila na dvoukomorové obytné stavení s doškovou střechou, malou zahrádku a dvorek s přístřešky pro drůbež a zvířectvo. Veškeré polnosti se nacházely mimo opevněné hradiště a pro pastvu se využívaly úhory a okolní lesy.

Tenké stužky šedavého dýmu nad některými chalupami slibovaly teplou večeři. Kouř prosakoval doškovými střechami či širokými dymníky, líně se převaloval nad hradištěm a ztrácel se nad lesy, které ostrožnu obklopovaly.

Palisádu protínaly dvě hlavní brány, kterými v minulosti procházela zemská stezka. Vstupovala do hradiště na jižní straně, ve směru od Rakous, a na protilehlé severní straně jej opouštěla směrem k Hradci. Centrální část areálu tak tvořila jakási široká ulice s hostinci a dílnami po obou stranách. Všechny sloužily projíždějícím kupcům, kteří na Pomezí hledali nocleh, občerstvení, píci pro soumary a zručné řemeslníky pro opravy vybavení a výstroje. Po založení konkurenčního Landštejna byla zemská stezka přeložena, aby procházela landštejnským podhradím, a Pomezí tak ztratilo hodně na svém významu. Kvalitní služby si však uchovalo i nadále a kupci jej využívali pro odpočinek mnohem častěji než stísněný Landštejn.

Stráže na obou branách hradiště rozdělaly na noc ohně, které měly osvětlovat vnitřek areálu, nesměly však oslňovat hlídky, které patrolovaly na ochozech palisády a shlížely z valů dolů do hlubokých údolí obklopujících osadu. Na jejich dně se klikatily dvě větve Podleského potoka, jež se stékaly pod jižní branou. V západním údolí byla vybudována kaskáda několika vodních nádrží, které sloužily k obraně hradiště. Po otevření stavidel měla jejich voda rychle zaplavit údolní louky a ztížit tak případné obléhání.

„Nejlepší by bylo zkusit to někde ve městě,“ pravil sonorní hlas. Hostinec byl již poloprázdný, kupci se už dávno navečeřeli a uložili ke spánku. Kameníci v rohu se však stále družně bavili. K Odovi, Bennovi a Křivohubkovi nicméně vtíravě doléhal hlas z druhé strany výčepu, kde vysedávalo několik místních řemeslníků. Hlavní slovo měl kolář Gitmar, který s kamarády zapíjel dnešní úspěšný počinek. Spravil jednomu z kupců polámané kolo s takovou precizností, že vzbudil ve svém zákazníkovi nefalšované nadšení. Dobrý výdělek a pochvala k tomu jenom přiživily v Gitmarovi neodbytnou myšlenku, že na takovou zapadlou díru, jakou je Pomezí, je ho dočista škoda.

Gitmarovi neřekl nikdo z místních jinak než „Šiml“.

Přezdívku nosil už léta letoucí a důvodem mohly být jeho oválné, tmavé a poněkud vypoulené oči, jejichž nabádavý pohled doprovázel všechny jeho učené proslovy. Gitmar nebyl vůbec hloupý. Byl však poněkud prostoduchý. Naivní důvěřivost, se kterou naslouchal moudrostem projíždějících kupců, vzbuzovala v ostatních shovívavý úsměv. A kupci samozřejmě po odevzdané práci pochvalami nešetřili. Věděli dobře proč. Hezkým slovem nezarmoutíš a kdo ví, třeba se za ně docílí i drobná sleva.

„Myslím samozřejmě nově vysazené město,“ naparoval se Šiml. „Říkali, že je tam dobrých řemeslníků pomálu, jen samý kupec, a ti, to se ví, pořádné řemeslo neumějí,“ smál se sytým smíchem. „Dobrého řemeslníka by tam vyvážili zlatem.“

Benno i Odo podobné řeči slýchali pochopitelně také. Říkali tomu „kupecké vyprávěnky“. Prostě prázdné plky, jenom aby řeč nestála. Na rozdíl od Šimla, který sám nejspíš v žádném opravdovém nově vysazeném městě dosud nebyl, měli určitý přehled a velmi dobře věděli, že nová města sice poskytují mnoho dobrých příležitostí, ale život v nich je až nečekaně tvrdý. Znali vcelku dobře poměry v nově budované Jemnici při moravské straně hranice a věděli, že skutečnou pravdou je pravý opak toho, co hlásá Šiml. Že řemeslníků bývá povýtce víc než opravdových příležitostí k obživě a mnohý šikovný řemeslník nakonec skončí jako nádeník v dole, pokud ne ještě hůř. Jenže vysvětlovat tohle Šimlovi nemělo valný smysl. Obzvlášť proto, že kupci přece říkali, že…

Oba bratři obecně moc nerozuměli Šimlovým opakovaným steskům. Považovali jeho stávající živobytí za velmi slušné. Byl jedním ze dvou kolářů na Pomezí a práce měl vždycky dost. Byl šikovný a ochotný a uměl tvrdě pracovat i dobře vydělat. Zvlášť na zakázkách, které spěchaly. V rámci hradištního újezdu měl i nějaké polnosti, které ale pronajímal jiným. Tvrdil totiž, že na sedlačení nemá dost času. Kdo ví, možná to byla i pravda, ale hlavně kolářské zakázky nesly víc. Šiml byl kromě toho i vášnivý lovec. Byl vynikající lukostřelec a i to mu přinášelo určité přilepšení.

Tohle všechno měl na Pomezí jisté, a přece šilhal po lepším živobytí někde jinde. To sice mohlo být v souladu s lidskou přirozeností, ale u všeho bylo potřeba zachovávat určitou dávku zdravého rozumu. Benno i Odo si byli jisti, že v takové Jemnici by Šiml mohl na své lovení rovnou zapomenout a na nějaké ty polnosti dozajista také.

„Já už bych snad to polámaný kolo uměl opravit i sám,“ povzdechl si Benno unaveně. „Poslouchám to už potolikáté, že to umím všechno nazpaměť.“

Oba jeho společníci se svorně zachechtali a Křivohubka věštecky poznamenal: „Já bych řekl, že Šiml už tý chytrý vody vypil tak akorát a za chvíli pomaže domů.“ Záhy se ukázalo, že měl správný odhad. Šiml dopil svůj džbánek piva, zaplatil a opatrným krokem se vydal ztemnělou hlavní ulicí do svého skromného domku při jižní bráně.

„Ale jak povídám,“ nezapomněl při odchodu halasně zdůraznit, „ve městě by to jinak odsejpalo. Jednou se stejně seberu a porozhlédnu se třeba zrovna v Jemnici!“

Kapitola druhá

Odpolední parno leželo na mužích jako tlustá deka. Horký vzduch se tetelil nad vyhřátými kameny a prachem na cestě a zdálo se, že i všudypřítomné otravné mouchy raději vyhledávají stín, než aby se pražily v odpoledním slunci.

Beneda a jeho kolona zajatců pozvolna stoupala od brodu přes potok Pstruhovec a na počátku lesa muže přikryl milosrdný stín. U brodu Beneda nařídil dlouhou občerstvovací zastávku a dopřál svým mužům i zajatcům odpočinek u studené vody. Rakušané si chladili potlučené bosé nohy a pili, co hrdlo ráčilo. Benedovi muži doplnili zásobu vody v polních lahvích a i oni se na chvíli rozložili do chladného stínu.

Beneda si mimoděk uvědomil, že stezka nyní vstupuje na území landštejnské zemské brány a že brzo dorazí ke královské pohraniční pevnosti, o které toho v minulosti hodně slyšel. Prý se jí žádná nevyrovná široko daleko. Beneda se tomu jen usmíval pod vousy. Podobných vyprávění přece již v životě slyšel! Líčení budou jistě přehnaná, jako ostatně skoro vždycky. Hrady stavěné z kamene na římský způsob samozřejmě už viděl a dobře věděl, že v německých zemích je takové stavění obvyklé. V Čechách a na Moravě však obvyklé nebylo a omezovalo se v podstatě jen na církevní stavby. Hrady zůstávaly i nadále dřevěné, případně zpevněné kamennou podezdívkou, mnohdy jen nasucho stavěnou. Takže to bude nejspíš i případ hradu Landštejna, rozumoval v duchu Beneda.

Cesta mírně stoupala mělkým úvozem k západu. Byla obklopena hustým smíšeným lesem, jehož mohutné stromy na kolonu vrhaly osvěžující stín. Zajatci se ploužili, co noha nohu mine, a eskorta se pohybovala navlas stejně pomalu. Ubíjející vedro ubíralo síly všem bez rozdílu.

Když kolona vystoupala na vrchol návrší, otevřelo se před ní vyklučené hradní předpolí se shlukem obrovitých žulových balvanů po pravé ruce. Vpředu se tyčila dřevěná palisáda, vystavěná na koruně zemního valu. Cesta mířila k opevněné bráně, která byla pro příchozí pohostinně otevřená. Na úzké lávce nad branou se hemžili početní ozbrojenci a zvědavě si prohlíželi blížící se kolonu.

Tak takhle to je doopravdy, ušklíbl se Beneda. Nevýslovná kamenná pevnost je přece jenom z valné části dřevěná!

Přesto ale nepřehlédl mohutnou kamennou stavbu, která se hrozivě tyčila v nevelké vzdálenosti za palisádou. Vnitřní hrad, tvořený palácem sevřeným mezi dvěma impozantními kamennými věžemi a vysokou plášťovou hradbou, budil respekt, to musel Beneda chtě nechtě uznat. Něco podobného v Čechách dosud nezahlédl. Vysoká stavba připomínala obrovitý monolit a ovládala celý vrchol kopce s nejbližším okolím. V závratné výšce na ochozu v podstřeší obou věží přecházely ozbrojené stráže. Beneda si uvědomil, že nejspíš spatřily jeho kolonu před už drahnou chvílí a včas upozornily hlídky na palisádě.

Beneda zastavil své muže a pomalu popojel k otevřené bráně. Hradní stráže pozorně sledovaly každý jeho pohyb. Vojáci na ochozu byli po zuby ozbrojeni, vypadali výkonně a nadmíru hrozivě. Měli železné přilby s nánosníky a drátěné košile do půlky stehen, které jim poskytovaly dostatečnou ochranu proti běžné lukostřelbě. Vyzbrojeni byli meči a pěchotními luky. Ty byly o několik dlaní delší než jezdecké luky Benedy a jeho mužů a měly i poněkud silnější nátah.

Strážní na palisádě na sebe něco pokřikovali, ale Beneda jim neporozuměl. Uvědomil si, že vojáci nejspíš mluví německy, a poněkud ho to vyvedlo z rovnováhy. Pak si ale uvědomil, že Landštejn je královskou pohraniční pevností, která se nachází na domácím území, a není tudíž žádný důvod k obavám. Pochopil, že na hradě se v českých službách shromáždila pestrá směsice ozbrojenců z bližšího i vzdálenějšího okolí, tedy i zpoza hranice.

Zvedl pravou ruku na znamení přátelských úmyslů a čekal, co bude. Přes zábradlí ochozu se naklonil mladík, podle vzhledu sotva odrostlý jinošskému věku, a zvolal češtinou bez přízvuku:

„Kdo jste a kam jedete?“

Beneda se mu představil a vysvětlil mu své poslání. Mladík jej mlčky a pozorně vyslechl a po chvíli pokýval hlavou.

„Máš nějaké dokumenty, pane Benedo?“ zeptal se se sebejistotou, která Benedovi prozradila, že nejspíš nepůjde o nějakého mlíčňáka či eléva hradní posádky.

Beneda přikývl a popojel k otevřené bráně.

„Vjeď dovnitř,“ vybídl ho mladík. „Ale jen ty sám! Ostatní zatím zůstanou venku.“

Beneda uposlechl a vjel do vrat. Ocitl se na podlouhlém uzavřeném prostranství, jehož dvě protilehlé strany tvořily veřeje bran. Vnější byla otevřena, vnitřní zůstávala uzavřena. Beneda se zmateně rozhlédl kolem dokola, ale pak pochopil, že muži na ochozech si jej chtějí zevrubně prohlédnout ze všech stran. Ohrazené prostranství bylo právě tak velké, aby pohodlně pojalo běžný kupecký vůz i s potahem a umožnilo strážím prohlédnout si vůz s nákladem i shora.

Table of Contents

Postavy románu

Předehra

Kapitola první

Kapitola druhá