František Niedl 

Cesty rytířů 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2020 

© foto na obálce Nejron Photo 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9608-8 (epub) 

ISBN 978-80-243-9609-5 (mobi)

1 

„Vítám tě, pane Wolframe,“ králi Janovi se na tváři objevil unavený úsměv. Komnata, ve které přijal Wolframa Katzingera z Olšové, byla potemnělá a osvětlovalo ji jen několik loučí vetknutých do tepaných držáků upevněných na stěnách. A pak svícen stojící na desce stolu. Ten vrhal králi trochu světla do obličeje.

Přestože byl král mladší než Wolfram, který už překročil třicítku, Wolframovi připadalo, jako by tomu bylo naopak. Ne že by králův obličej vypadal staře, stále to byl velmi hezký mladý muž s výraznými rysy, vždyť dosáhl teprve dvaadvaceti let, ale z toho bylo osm let nelehkého vládnutí ve většinou nepřátelském prostředí. Osm let bojů a tahanic s lidmi, kteří mu málokdy říkali to, co si ve skutečnosti doopravdy myslí, a kteří stáli jeden týden na jeho straně a další týden už v nepřátelském táboře.

„Nečekal jsem, že dorazíš tak brzy.“

„Jestli je Tvoje Milost unavená, mohu přijít zítra. Myslel jsem, že se jedná o něco neodkladného.“

„Je to sice důležité, ale ne neodkladné. Přesto zůstaň. Dneska jsem měl jenom samá únavná jednání, která jsem vedl s nepříjemnými lidmi. Byla zdlouhavá a občas jsem si řekl, jak by se vše urychlilo, kdybychom to mohli vyřešit meči. Mnohdy mi ti lidé připadají spíš jako dobytčí handlíři, ne jako lidé stavu urozeného. Tebe však vždycky rád přijmu, Wolframe, protože ty jsi rytíř se vším, co to slovo vyjadřuje. A vím, že to, co říkáš, také tak myslíš, i když to může být někdy nepříjemné. Tak se posaď.“ Král přivolal páže, aby je obsloužilo.

Wolfram si toho chlapce prohlédl, ale nevzpomněl si, že by ho v králově blízkosti někdy viděl.

„Čekal jsi, že přiběhne tvůj švagr Čeněk?“ pousmál se král. „Ten přece už mým pážetem není.“

„Já vím, povýšil. Jakže se to jenom… Jo, je teď tvým příkazníkem.“

„Jsem rád, že je u mě. Je to čistá duše. Že by to bylo tím šumavským povětřím?“

„Na to bych moc nespoléhal, Milosti. Najde se tam i dost paznehtů, jako všude.“

„Máš pravdu. Zaplaťpánbůh, že se to netýká Čeňka ani jeho bratra Beneše a už vůbec ne jistého Wolframa Katzingera.“

„Přivádíš mě do rozpaků, Milosti.“

„No dobře, už ti dám pokoj. Co nového na Ojvíně?“

„Narodil se mi syn.“

„A to říkáš jen tak, Wolframe?“ Král vyskočil z křesla a poplácal svého hosta po rameni. Vzápětí zvedl pohár.

„Připíjím na to, aby z něj byl takový rytíř, jako je jeho otec. A pokud tě nebude obtěžovat dopravit ho do Prahy, hlásím se o kmotrovství.“

„To by bylo pro mne velkou ctí, Milosti.“

Král křikl na páže, aby jim dolilo poháry. „Mám radost, Wolframe, že ses dočkal konečně také vlastního dědice. Královna také čeká. Bohdá to bude syn. Sice jednoho už mám, ale víš, jak to chodí. Pánbůh dává, ale i bere. Takže synů není nikdy dost. Dobře,“ král se ještě napil, než pokračoval, „proč jsem si tě tedy povolal z Ojvína. Nebudeš muset bojovat – aspoň doufám. Jak se ti spolupracovalo s nejvyšším sudím Oldřichem z Říčan?“ Wolfram spolu s nejvyšším sudím byli v nedávné minulosti po sjednání smíru pověřeni výkonem práva při navracení královských majetků, které byly v dobách vnitřních válek protiprávně uchváceny jak královými odpůrci, tak i jeho stoupenci. Nebylo to vždy jednoduché, protože jak je známo, ten, kdo jednou něco drží, byť by mu to nepatřilo, nerad se toho vzdává. A tak se to v některých případech neobešlo bez boje. Oldřich z Říčan představoval autoritu právní a Wolfram právo meče tam, kde právní moc selhávala.

„Dobře.“

„To jsem rád. Protože on měl na spolupráci s tebou stejný názor. I když zpočátku jsi ho prý, než si na tvoje způsoby zvykl, několikrát vystrašil. Ale k věci. Zdá se, že se záležitosti království konečně pohnuly k lepšímu. Musím se pochválit, že se mi podařilo pevně připoutat Opavsko k Českému království. Mikuláš Opavský mi složil manskou přísahu a já mu za to Opavsko předal do léna.“

„Ano, to se na Ojvín doneslo.“

„Ale je tu ještě něco nového, o čem jsi možná dosud neslyšel. A nejedná se o nic méně významného. O něco, co může posílit královskou moc a nemalou měrou stabilizovat poměry v království.“

Wolframova tvář zůstávala dál bez emocí, což králi trochu pokazilo radost.

Král protahoval odmlku, ale když se ani potom nedočkal reakce, pokračoval. „Podařilo se mi uzavřít dohodu s Eliškou Rejčkou o postoupení jejích měst zpět pod Českou korunu.“

„To bylo asi drahé,“ pronesl Wolfram nezaujatě.

„Ano, levné to rozhodně nebylo! Význam toho všeho je však nezpochybnitelný.“

„O která zboží se jedná?“

„Především o Hradec Králové. Ale také Jaroměř, Vysoké Mýto, Poličku, Chrudim a nějaké drobnější úděly.“

„No, to už je tedy něco,“ pronesl Wolfram procítěně a králi tak zvedl opět náladu. „A kde bude ta nebohá žena bydlet? Že by se nastěhovala k Jindřichovi?“

Král vyprskl smíchy. „Zdá se, že hodlá své působení přesunout na Moravu.“

„A nebude to mít Jindřich na dojíždění za ní poněkud z ruky?“

„Vypadá to, že jsem konečně probudil tvůj zájem. A právě v tom spočívá druhá část toho kouzla. I Jindřich z Lipé se porozhlíží po něčem na Moravě. Takže ty peníze, které jsem Elišce Rejčce dal za její města, nejsou rozhodně vyhozené.“ Král se na Wolframa usmál. „Je kupodivu, jak se tvůj zájem zvýší, když vycítíš, že opravdu o něco jde. Vidím, jak se ti v hlavě honí různé kombinace. Občas se ti také podařilo odhadnout, jaký další tah má Jindřich v záloze.“

„Dal jsi mi příležitost k jeho studiu, Milosti. Nevzpomínáš? Jindřich z Lipé jako tvůj vězeň na Týřově, Wolfram Katzinger z Olšové jeho žalářníkem. Dlouhé hodiny jsem s Jindřichem proseděl nad partiemi šachu. Je výborným šachistou a dokáže své tahy promýšlet daleko dopředu. Bylo těžké se mu dostat do hlavy, ale občas se i to podařilo.“

„A teď? Vím, že se tě pokoušel několikrát přetáhnout na svoji stranu.“

„I když v hloubi duše jistě věděl, že je to zbytečné, protože je velmi inteligentní. Kromě toho…“

„Čeho?“

„…myslím, že na to, že jsem byl jeho žalářníkem, by mu jeho pýcha nedovolila nikdy zapomenout.“

2 

„Dnešní putování nebude dlouhé,“ prohodil Wolfram Katzinger k svému druhovi, když dopoledne opustili v čele malého průvodu Staré Město pražské.

„To je rozumná řeč, příteli,“ obrátil se na Wolframa jeho druh Oldřich z Velíče. „Je přece známo, že všeliké kvaltování jen pro hovado dobré jest. A krom toho nás jistě bude chtít na Říčanech dobře pohostit sám královský sudí Oldřich z Říčan. Nebylo by slušné pohostinství nepřijmout a pokračovat dál na Hory Kutné. Stejně bychom museli nakonec nocovat v nějakém zablešeném herberku.“ Oldřich se na Wolframa lišácky ušklíbl.

Takový úsměv by neznalého jistě vyděsil a dlužno říct, že Oldřich svůj obličej ke strašení ostatních rád používal. Při obléhání Boskovic díky své ztřeštěnosti utrpěl úraz a po uzdravení mu na obličeji zůstaly škaredé jizvy. Větší ztrátou však byla polovina vyražených zubů, kvůli čemuž špatně vyslovoval. Zvláště ř, ale zpočátku mu i r dělalo velké potíže. Když se ho ptali, co dělal, odpověděl, že pfišel za svého kfále pfolít kfev. Za což ho pronásledovalo množství posměšků. A tak si nechal od nějakého kovotepce či pasíře nebo snad zlatníka udělat stříbrnou zubní náhradu, která mu vyplňovala snad polovinu úst. Sám Wolfram, který neměl ve zvyku se lekat, se vyděsil, když ho Oldřich poprvé obdařil svým novým stříbrným úsměvem.

Oldřich byl ještě před pár lety nesnesitelný nafoukanec a zároveň nesoudný ztřeštěnec. I když odvaha a později i umění boje se mu nedaly upřít. A jak zrál, zbavil se i té své nafoukanosti a nevypočitatelnosti a stal se z něj příjemný společník. Wolfram by nikdy dřív nevěřil, že se můžou pro své tak odlišné povahy dokonce spřátelit.

„A choť pana z Říčan by jistě zemřela žalem. Dozajista od samého rána stojí na hradní věži a vyje, abychom nezbloudili a našli cestu do říčanské hodovní síně.“

„Dobře činí. A co král? Moc truchlil, že jsem s tebou nepřišel k audienci?“

„Ne, ten netruchlil, protože věděl, že nepřijdeš – když tě ani nepozval.“

„Doufám, žes mu řekl, že se na něj proto nehorším a dál zůstávám jeho nejvěrnějším služebníkem. A jsem připraven za něj kdykoliv…“

„Já vím, pfolít kfev.“

„Ty máš snad něco s ústy, Wolframe, že tak špatně vyslovuješ?“

Wolfram se uchechtl. „Důležité je, že tě se všemi tvými muži vzal do královského žoldu.“

„Nejspíš měl strach, aby mě nepřetáhl někdo jiný.“

„V tom to asi bude vězet,“ přitakal Wolfram, i když oba dobře věděli, že tomu tak není.

Oldřich byl ze zemanského a začínal se dvěma třemi zbrojnými. Nechal se najímat tam, kde bylo třeba meče. Nejvíce králem, ale i jinými. Nikdy však proti králi. Postupně dotáhl na dvacet zbrojných, ale v dobách, kdy se neválčilo, což zase nebylo tak často, musel na různé výpady, aby své muže uživil. A tak se jednoho dne objevil na Ojvíně, který ležel na severní straně Lužických hor směrem na Žitavu. Ten král držel v zástavě na Ronovcích a jako purkrabího na něj dosadil Wolframa Katzingera z Olšové s vyhlídkou, že pokud o něj bude stát, mohl by ho v budoucnu dostat do držení natrvalo.

Když se Oldřich objevil se svými lidmi na Ojvíně, nabídl Wolframovi nějaké společné výpady, při kterých by se dalo dojít k docela slušné kořisti. A Wolfram neodmítl. Jenže teď byl zemský mír, a kdo by se něčeho takového účastnil, byl by prohlášen za zemského škůdce. Vzhledem k tomu, že Oldřich na Wolframovo pozvání na Ojvíně zůstal, bylo obtížné v době míru Oldřichovy lidi uživit. A tak možnost, že přejdou do králova žoldu – alespoň na čas – přišla oběma vhod.

Teď měl Oldřich s sebou svých dvacet žoldnéřů a Wolfram pět královských z hradní posádky. Víc jich nemohl vzít, i tak jich na hradě zůstalo míň, než by jich bylo potřeba k jeho bezpečné obraně. Ale byl přece mír, tak proč malovat čerta na zeď. Od krále dostal také tucet jízdních a spolu s nimi jel notář a písař a k jejich ruce nějací sloužící. Tyto civilní osoby byly právě těmi, kvůli kterým se nedalo jet rychleji. Někteří z nich seděli v sedlech jako pytle s ječmenem.

Wolfram byl bez sloužících, vystačil si sám. Jako příslušník rytířského řádu johanitů si zvykl na tvrdý život, ať už při ochraně poutníků směřujících nepřátelským územím k Svatému hrobu nebo při službě na Rhodu a i při námořních bitvách na moři. Na lodích nebylo místa pro sluhy. Rytíři v drátěných košilích nejen bojovali, ale i spali a klesali v nich do hlubin, když při boji přepadli přes zábradlí paluby nebo když se jejich loď potopila. A když přeci jenom potřebovali s něčím pomoci, obrátili se na nejbližšího bratra a později mu jeho úsluhu oplatili.

Jen jeden čas měl své vlastní páže, Čeňka z Vřesova. Spíš však proto, aby se Čeněk otrkal a aby na něj mohl dohlédnout, než že by potřeboval sluhu. A především to bylo Čeňkovo přání, přestože ho Wolfram málem vhodil do plamenů hořícího Krahulčí. To když byl Čeněk, ještě dvanáctiletý, členem loupeživé tlupy Joachima z Hohenbachu zvaného Hans Křivák, i když členem nedobrovolným. Teď je Čeněk v králových službách.

„Myslím, že jsme v cíli dnešního putování,“ vytrhl Oldřich Wolframa ze zamyšlení a ukázal před sebe. „Koukám, že má pan nejvyšší sudí vskutku pěkný příbytek,“ ohodnotil Oldřich z Velíče pevný kamenný hrad, který se před nimi objevil.

Když přijeli blíž, ozvalo se z hradu trojí zadutí do rohu. Přestože jeli pod královskou korouhví, rozpoznal Wolfram na ochozu věže nad branou pana Oldřicha z Říčan, který se sám šel přesvědčit, jestli k hradu přijeli skutečně ti, které očekával, a ne nějaká škodná. Teprve potom se brána otevřela.

„Vítejte!“ zahlaholil jim v ústrety. „Opravdu rád vás zase vidím.“

„A jak by ne! Vždyť jsme toho tolik spolu prožili,“ odpověděl mu Oldřich z Velíče a seskočil ze sedla.

„Ovšem, ovšem, pane Oldřichu,“ uculil se sudí a pak pozdravil také Wolframa. „Tentokrát by to mělo být snazší, než když jsme, někdy násilím, zabírali královské hrady. Ale pojďte dál, pánové,“ pokynul i královským úředníkům. Pak dal příkaz, aby se sloužící postarali o ostatní z jejich doprovodu, jakožto i o jejich koně.

V hodovní síni je přivítala i paní Jitka, blížící se padesátce, stejně jako její muž. Byla poněkud korpulentní, ale její obličej bez vrásek svědčil o tom, že před nějakými dvaceti lety se mohlo jednat o ženu velice žádoucí.

Pan z Říčan představil hostům svého syna Svatoslava, asi třicetiletého. „To on se stará o panství,“ podotkl, „když mě mé královské závazky volají jinam. Což je vlastně po většinu roku. Ale nestěžuji si. Svatoslav si vede vskutku dobře.“

„To vidím,“ ukázal Oldřich z Velíče na mladou ženu, která držela za ruce tři děti. Jednoho chlapce a dvě děvčátka.

Svatoslav po těch slovech poněkud zrudl, ale jeho otec se rozesmál. „Vždyť je to boží požehnání, když má člověk tolik dětí. A kolikže jich máš ty, pane Oldřichu?“

„Jo, to kdybych věděl,“ nenechal se Velíčský vyvést z míry a obdařil přítomné svým stříbrným úsměvem. Děti se přimkly víc ke své matce, ale Jitka, jejich babička, se rozesmála hýkavým smíchem.

Po malém občerstvení byly hostům přiděleny komnatky ke spaní. Wolfram, jako nejdůležitější z návštěvníků, dostal pokoj jen pro sebe, jiní museli spát po dvou. Přestože měl Wolfram Oldřicha z Velíče rád, spaní s ním pro jeho strašlivé chrápání ve společné místnosti nevyhledával.

Sám se odstrojil ze zbroje, opláchl si obličej, stáhl škorně a na chvíli se natáhl na postel. Prostěradlo vonělo sluncem a slamník čerstvou slámou. Co takovému Svatoslavovi z Říčan schází? letělo Wolframovi hlavou. Panství mu vzkvétá, je obklopen svými dětmi. Zatímco on, Wolfram, je sotva vidí. Giselle jsou tři a vždycky, když se vrátí na Ojvín, musí si na něj znovu zvykat. Jeho syn se narodil pár dnů před jeho odjezdem do Prahy. A ještě není pokřtěný. Dohadovali se o jménu s Eleonorou a také o kmotrovi. Nakonec se přiklonili k Hugovi z Agroas, mistru johanitskému, který byl představeným komendy ve Světlé. A především Wolframovým přítelem. Oldřich z Velíče byl trochu smutný, že nevybrali jeho, ale pochopil, že nebude na škodu připomenutí vazby otce novorozence k řádu johanitů.

Teď uvažoval o tom, že by mohl, či spíše měl vyhovět královu přání, když sám své kmotrovství nabídl. Musel se nad sebou sám v duchu pousmát. Takové myšlenky pro něj byly ještě před čtyřmi pěti léty naprosto neznámými. Vždycky sloužil, i když v duchu byl svobodný. Nejdříve ještě coby chlapec jako otrok v tureckém zajetí, potom Bohu jako řádový rytíř, potom králi – ale nikomu nižšímu. Po celou tu dobu nemyslel na sebe. Vlastně ani teď. Doufal však, že bude dobrým otcem, a přijmout pro svého syna královského kmotra považoval za dobrý dárek pro něj.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Pane, stolovníci se už scházejí k večeři.“

„Už jdu,“ odpověděl Wolfram a začal se strojit. Cestou k hodovní síni si připadal neobyčejně lehký. Drátěná košile zůstala viset na držáku na zdi, od svého pásu odepnul meč a opřel ho o zeď vedle postele.

„Zdá se, že ses rozhodl nás vyhladovět,“ hlaholil Velíčský. „Už se čeká jenom na tebe, Wolframe.“

„Trochu jsem usnul,“ zalhal Wolfram. Ve skutečnosti se modlil. Johanitský řád ukládá svým členům pět upřímných modliteb denně – pokud to okolnosti dovolí. A okolnosti to v časech bojů ne vždy umožnily. Přestože Wolfram před léty řád pro jisté neshody opustil a později začal sloužit králi, nakonec s řádem znovu splynul, i když v mnohem volnějším svazku. A tak se naplnilo rčení: jednou řádový rytíř, vždycky rytíř. A modlitbu bral ne jako povinnost, ale jako očistu duše.

„Ještě jsem ti nepředstavil dva pány, kteří pojedou s námi, Wolframe,“ promluvil Oldřich z Říčan, když druhý Oldřich zmlkl. „Pan Trčka z Újezda bude královým zástupcem v Chrudimi a pan Vilém z Kloudy ve Vysokém Mýtě.“

„Těší mě, pánové,“ pozdravil se Wolfram s oběma.

„A teď si dovolím posadit se, aby mě můj přítel nemohl znovu troufale nařknout, že jsem příčinou vyhladovění ostatních.“

Místní kaplan pronesl krátkou modlitbu k Bohu, v níž především poděkoval za dary, které jim seslal na hodovní tabuli. Sotva s ní byl hotov, ozvaly se zvuky neodmyslitelně patřící ke konzumaci těch božích darů.

„A jak to bude s dalšími pověřenci, pane Oldřichu?“ obrátil se Wolfram na sudího. „Vidím dva, ale máme převzít pět měst.“

„Měšťané Poličky sepsali petici, ve které se plně a beze zbytku zavazují králi. A osobně mu ji doručili a předali. Takže v Poličce zůstane všechno při starém a nic se nebude měnit. Předání bude jen právní formalitou.“

„Chytří měšťané. Když jsme naposledy k Poličce dorazili s králem, jejich rozhodnutí bylo o mnoho horší, jakož i následky pro ně z toho plynoucí. Museli jsme město dobývat – v třeskutém mrazu. Zdá se však, že se z toho poučili. Můj švagr Beneš z Vřesova přišel před Poličkou málem o život. Já ho pak vezl na saních, více mrtvého než živého, přes celé království až na Šumavu na jeho Vřesov. Nejspíš cítil blízkost smrti a chtěl umřít tam. Ale vylízal se z toho, Bohu budiž chvála.“

„Tentokrát se asi poradili s vlastním rozumem. Až se to dozví v ostatních městech, asi si to budou vyčítat. Ale i kdyby s tím přišli teď, je už pozdě. Jednalo by se pouze o vypočítavost.“

„A v těch dvou zbylých?“

„V Jaroměři nás bude čekat její nový rychtář Záviš z Pasovar.“

„Zbývá Hradec.“

„Ohledně Hradce jsem nedostal žádné bližší pokyny. Král se ti jistě zmínil, že se osobně dostaví na závěrečné setkání, které se uskuteční právě v Hradci, kdy už budou ostatní města předána. Pravděpodobně svého hejtmana přiveze s sebou.“

„Hejtmana?“

„Nediv se. Hradec Králové je po Praze a Horách Kutných nejvýznamnějším městem v Čechách. Když nepočítáme Brno, které je metropolí moravskou. Takže v Hradci to bude poněkud složitější. Tam, kde v menších městech je nad městskou radou královský rychtář, v Hradci si volí rychtáře právě městská rada. Na hradě bude sedět purkrabí dosazený králem, a ti všichni svorně budou podléhat královskému hejtmanovi, který bude nejvyšší autoritou i pro dvorce a ostatní zboží náležející k Hradci.“

„Trochu složité.“

„Ale účinné. Hradeckým zůstane právo rozhodovat o svém bytí, přesto v osobě hejtmana budou pociťovat přítomnost královské moci. A pokud budou dodržována pravidla, nebude nikdo ukrácen na svých právech.“

„A posádky?“

„Víš, že městskou hotovost musí na své náklady vydržovat sama města, protože pro královskou kasu by to byla přílišná zátěž. V případě potřeby může být hotovost doplněna královskými ozbrojenci.“

„To dává smysl,“ přitakal Wolfram, ale dál dané téma už nerozvíjel. Díval se, jak ve stolovnících mizí pokrmy, na kterých pan Oldřich ve své štědrosti nešetřil. Velíčský se bavil s oběma královskými zástupci a Wolfram se musel pousmát nad jeho oblíbenou taktikou, kdy druhou stranu nenápadně přesvědčil, že je vlastně jen takovým jednoduchým prosťáčkem. Ve skutečnosti se mu tak dařilo z nich vytáhnout mnohem víc, než kdyby si mysleli, že jednají se sobě rovným.

Wolfram si všiml, že Oldřich z Velíče se už přerodil z pozice prosťáčka – už se asi dozvěděl vše, co potřeboval – do pozice vypravěče a pánové Trčka a Vilém k němu co chvíli zaletěli pohledem, z nichž bylo znát, že jim Oldřich vypráví něco, čemu se dá jenom těžko věřit.

„Taková nedůvěra mě skoro uráží!“ vykřikl Oldřich a tvářil se rozhořčeně. „Wolfram mi to může dosvědčit, když mi nevěříte.“

„A co jako?“ připojil se k debatě Wolfram. Byl si téměř jistý, že se opět jedná o jednu z Oldřichových poťouchlostí.

„Tady pánové mi nevěří, že chodíš večer před spaním recitovat svému koni verše.“

Teď už napjatě poslouchali všichni stolovníci. Předpokládali, že se jedná buď o nepravdu, a pak nebude moci Wolfram Oldřichova slova podpořit, pokud si bude chtít zachovat pověst, která ho předchází, nebo…

„Oldřich samozřejmě přehání,“ pronesl Wolfram shovívavě a obecenstvo si úlevně vydechlo. „Samozřejmě že Fratellovi nerecituji básně, jelikož on si na poezii nepotrpí. Jistě chápete. Nějaká citová rozervanost, naplněná nebo nenaplněná láska… Vždyť všichni víte, že při páření koní nemůže být o nějaké lásce řeč. Takže poezii Fratellovi skutečně nerecituji.“

Většina posluchačů, když Wolfram vše uvedl na pravou míru, souhlasně přikyvovala. Ale jeho další slova opět vše popřela.

„Fratellovi se pokouším spíše převyprávět pasáže z Homérovy Iliady. Ty ho zaujaly ze všeho, co jsem mu doposud vyprávěl, nejvíc. Víte, přestože se jedná o velmi vzácného koně – za to, co jsem za něj zaplatil, by se dala pořídit pěkná vesnice – má přeci jenom jednu vadu a tou je občasná nadměrná plynatost. Jistě chápete, že není příliš vhodné, když mě panovník pověří vykonáním nějakého neodkladného úkolu, a stalo se mi to jednou před římským králem Ludvíkem, kůň vyrazí a jeho start je doprovázen nepřehlédnutelným zahřměním. A přednes úryvků eposů pomáhá Fratellovi s trávením.“

Mnozí zůstali na Wolframa hledět s otevřenými ústy. Jen pánovi z Říčan cukalo v koutcích úst, protože byl sám svědkem několika kousků té dvojice. A pak se jako první rozřehtala neodolatelným způsobem paní Jitka, což svědčilo o tom, že není mělkého rozumu a první prohlédla tu komedii, kterou tu rozehrál pro pobavení ostatních Oldřich z Velíče. Postupně se k paní Jitce přidali i ostatní.

„Ale nemyslete si,“ promluvil Oldřich z Říčan, „že pan Wolfram nedělá se svým koněm věci, které by jiného ani nenapadly.“

„Jako například?“ zeptal se jeho syn.

„Vždyť víš, jak jsem tady s pány Wolframem a Oldřichem nedávno přebíral královské hrady. Což se ne vždy setkalo s pochopením těch, kteří je drželi. Zvláště na Házmburku a na Budyni, které držel Zbyněk, syn Viléma Zajíce z Valdeka, jsme se dočkali všelikých překvapení. Když už byly oba hrady zajištěny a my se vraceli do Prahy, byli jsme zákeřně přepadeni.“

„Tam jsi přeci utrpěl to škaredé zranění, Oldřichu,“ zvolala paní Jitka.

„Ano, má paní. Ale nebylo tak škaredé jako zranění mnohých jiných a těch, kteří přišli o život. Nepřátelé byli v přesile a bylo jen otázkou času, kdy podlehneme. Nakonec se nám dostalo pomoci od rytířů johanitů, bratrů tady pana Wolframa. Nebýt však jeho a koně Fratella, ani oni by nedorazili včas. Slyšel jsem, jak umí pan Wolfram bojovat, ale až do toho dne jsem to nikdy neviděl. A to, co předváděl jeho kůň, bylo obdivuhodné – ten bojoval za tři. Ale nakonec byl i on zraněn. A když bylo dobojováno, nutil Wolfram řádové ranhojiče, aby ošetřili dřív Fratella než jeho samotného.“

„A než tebe, pane Oldřichu, královského sudího.“

„Pravda. Dávno odpuštěno. Víš, kolikrát jsem tu historku už ve společnosti vyprávěl? A byla vždy ohodnocena jako nejlepší z těch, co vyprávěli jiní.“

„Opravdu zajímavé,“ prohlásil pan Trčka z Újezda.

„A to jste ještě neslyšeli všechno. Pan Wolfram se odmítl vrátit s ostatními na Budyni, dokud se jeho kůň alespoň trochu nezotaví. A spal u něho ve stáji u hostince, kde se všechno seběhlo. Pár lidí zůstalo s ním. Ale jejich překvapením nebyl ještě konec. Když se o dva dny později vydali na cestu, Wolfram prohlásil, že nehodlá Fratella příliš zatěžovat, aby mu nepraskla sešitá rána. Ani ho neosedlal, jen ho uchopil za uzdu a vydal se na několik mil dlouhou cestu k Budyni pěšky. Ostatním bylo trapné vyskočit do sedel, když jejich velitel šlape pěšky. A tak se za ním na pěší pochod vydali i oni.“

„Museli být radostí bez sebe,“ neodpustil si glosu pan Trčka.

„To nevím,“ pokrčil rameny Oldřich z Říčan. „Ale řádoví bratři se vyznačují neobyčejnou kázní. A při vstupu na Budyni se nesly z jejich úst tóny chrámových chorálů.“

Pánové Trčka z Újezda a Vilém z Kloudy pokyvovali hlavami. Tentokrát pochopili, že už se nejedná o kratochvilnou taškařici, protože královský sudí byl úctyhodný muž, který si na nějaké bezuzdné zábavy nepotrpěl. S o to větší úctou hleděli na Wolframa Katzingera z Olšové.

3 

O dva dny později, a po přespání v Horách Kutných, dorazili Wolfram, Oldřich z Říčan a jejich doprovod k večeru k Chrudimi. Cesta byla velice příjemná. Prožívali poslední pěkné dny na sklonku podzimu l. P. 1318, kdy se příroda ukládala ke spánku. Ale ještě trochu hřálo slunce a vzduch byl průzračný.

Přivítání v Chrudimi, dobře opevněném městě, bylo důstojné, jak zástupcům nové a té nejvyšší vrchnosti náleželo, nikoliv však okázalé. Zástupci města byli spíše zdrženliví, což se dalo ostatně čekat. Předtím měli své jisté, ale o tom budoucím, co je čeká, nevěděli, jak se vyvine.

Hosté byli pozváni do radniční síně, kde už pro ně bylo připraveno pohoštění. Slova se ujal nejstarší z radních Melichar Buzic, protože někdejší rychtář už opustil město, aniž by se obtěžoval s předáním úřadu.

Když ten muž překoktal svou řeč, zeptal se královský sudí: „Ten někdejší rychtář nectí právo, pane Melichare?“

„Jistěže ctí,“ odpověděl radní překotně.

„Má tedy snad něco proti králi?“

„To samozřejmě ne.“

„V tom případě jeho chování nechápu. Podle všech pravidel to měl být právě on, kdo měl být tím garantem, který bude odpovídat za předání nejen statků movitých a listinných dokumentů, ale v neposlední řadě i finančního zůstatku. Ustanovil za sebe nějakého zástupce z vašich řad?“

Radní se kolem sebe rozhlédli, ale nikdo se nepřihlásil.

„Předání provede městský písař,“ pronesl Melichar Buzic nejistě.

Na dotaz sudího, zdali tím byl písař pověřen, se mu dostalo jen svorného mlčení. „Je snad měšťanem?“ ptal se dál pan z Říčan. Ani na tuto otázku se mu však nedostalo kladné odpovědi. „V tom případě vás musím jako nejvyšší královský sudí ubezpečit, že všechna odpovědnost padá na vaše hlavy, páni radní. A za vše ručíte svými majetky.“

Někteří zbledli, někteří zrudli, podle toho, kdo byl jakého ražení. Ale rozhodně všem přestalo chutnat.

„Jeho jméno?“ zeptal se Wolfram.

„Dětřich z Branné,“ odpověděl radní Melichar, který si teď uvědomil možnost finančních dopadů, už mnohem ochotněji. Nato vydal Wolfram rozkaz k obsazení bran královskými s tím, že bez jeho vědomí nikdo neopustí město.

Druhý den se pan Oldřich z Říčan spolu s Trčkou z Újezda, notářem, písaři a účetními pustili do faktického přebírání města. To ale nebyla Wolframova starost. Ten se spolu s Oldřichem z Velíče vydal na obhlídku opevnění a kontrolu biřiců. Na konci své inspekce byl se stavem opevnění vcelku spokojen. Jen příkop kolen hradeb bude třeba trochu pročistit a na několika místech prohloubit a také jednu z bran bude nutné zpevnit. Co se však biřiců týkalo, neudělali na něj ten nejlepší dojem. Musel pak však připustit, že na něj by ten nejlepší dojem udělalo jen málo biřiců v kterémkoliv jiném městě.

Když se na sklonku dne sešli v radniční síni u večeře, tentokrát už bez radních, nepatřila zjištění, ke kterým se během dne dopracovali, k těm nejradostnějším. Bývalý rychtář měl hned několik pádných důvodů, proč tak nakvap opustil město. Prodal jednu vesnici a jeden dvorec, ale výtěžek v městské pokladně nebyl. Radní tvrdili, že se zaštiťoval pověřením Elišky Rejčky a jí údajně výtěžek z prodeje předal. Žádný zápis o takové transakci se však nenašel. To celou záležitost ještě víc komplikovalo, protože do ní opět, ať už přímo nebo nepřímo, vstupovala bývalá královna a neoficiální partnerka Jindřicha z Lipé. Ale král jí zaplatil nebo zaplatí za vše, co je uvedeno v předávací listině. Tedy i za onu ves a dvorec.

Radní si trochu oddechli, protože mohli tvrdit, že se vše událo z vyšší moci, do které neměli právo zasahovat. Pan Trčka z Újezda měl z toho všeho, zdálo se, těžkou hlavu. Možná přemýšlel o tom, zdali ten úřad měl vůbec brát.

Možná neměl, uvažoval Wolfram, pokud si myslel, že to bude klidné místečko bez starostí. A možná jen, že moc přemýšlí tam, kde je třeba spíše konat.

„Co mám teď činit, pane Oldřichu?“ obrátil se na sudího.

„Budeš činit, co je při vykonávání takového úřadu třeba,“ odbyl ho pan Oldřich poněkud nedůtklivě.

„A pokud si nevíš rady, možná bys neměl takový úřad vůbec brát. Ještě máš čas ho odmítnout.“

„Ne, ne,“ zaprotestoval pan Trčka kvapně. Možná to byla jeho životní příležitost a on si uvědomoval, že by se mu už podobná nemusela naskytnout. „Já to zvládnu, to králi můžeš vyřídit, pane z Říčan,“ znovu nabyl Trčka před chvílí ztracenou sebedůvěru.

„To rád slyším. A to, k čemu došlo před převzetím města, proberu s králem sám. Pro to nemusíš mít zkažené spaní. Ty budeš zodpovídat za to, co se bude dít v Chrudimi ode dneška. A co máš pro pana Trčku ty?“ obrátil se sudí na Wolframa.

„Fortifikace je celkem v pořádku,“ začal Wolfram a pak Trčkovi připomněl závady, kterých si všiml. Dávej pozor na strážné z řad biřiců. U nich nebude nejspíš všechno, jak má být. Vyžaduj poctivé plnění jejich služby. A ty, kteří toho nebudou schopni, propusť. Můžeš je doplnit jinými, kteří se ti budou zdát k té službě vhodnějšími. Můžeš také požádat krále o pár vysloužilců, kteří už nejsou schopni plnit své povinnosti v poli, ale mají dost zkušeností ke strážní službě. Na přechodnou dobu ti tu můžu ponechat několik královských jízdních, než se stačíš rozkoukat. Ale ne nadlouho. Protože jízdní je moc drahý na to, aby se válel za hradbami.“

„Děkuji ti, pane Wolframe.“

„Ještě neděkuj. Zůstává ještě otázka městské hotovosti, stavěné z obyvatel města. S ní se musíš seznámit též neodkladně. Musíš znát stavy, se kterými můžeš počítat. Musíš se seznámit s tím, jak mají vymyšlenou obranu. Pokud se ti nebude jejich způsob zdát, změníš ho podle svého. A to všechno budete pravidelně procvičovat, i když se to některým nebude líbit. Zkontroluješ ve zbrojnici, jaké zbraně budete mít k použití. Pokud nebudeš spokojený s jejich stavem, necháš je opravit. Pokud nebudeš spokojený s jejich počtem, necháš je doplnit. Budeš kontrolovat zásoby pro případ obléhání a pravidelně je necháš obměňovat, aby se nezkazily. A v neposlední řadě: Jsi ve městě cizincem bez jakýchkoliv vazeb. Ale ty potřebuješ vědět, kdo s kým a jak a pro koho. Musíš si mezi nimi najít spolehlivého, či spíše spolehlivé…“

„Donašeče,“ skočil Trčka Wolframovi do řeči.

„No my jim v poli spíše říkáme zvědové, ale máš pravdu. Ve městě se ti spíše hodí donašeči. Také by sis měl postupně vytipovat ty z měšťanů, kteří tě budou při důležitých rozhodnutích schopni u ostatních podpořit. A to je pro začátek všechno. Když se budeš mých rad držet, jsem přesvědčen, že město zvládneš.“

Nový rychtář Wolframovi poděkoval a pak se pustil s chutí do jídla, aby dohnal ostatní, kteří nezatíženi jeho starostmi v hodování notně pokročili. Po jídle se mu zlepšila nálada a svět viděl opět ve veselejších barvách.

„Musím ti ještě jednou poděkovat,“ naklonil se k Wolframovi. „Tvé zkušenosti jsou opravdu k nezaplacení.“

„Pokud padnou na úrodnou půdu. Mnozí by dali přednost spíše pytli stříbra a dobrou radu považují za bezcennou, protože mají o sobě mnohdy nepodložené vysoké mínění. Mnohdy za takovou přezíravost zaplatí vlastním životem.“

„Kdykoliv zavítáš do Chrudimi, pane Wolframe, budeš vítaným hostem. A pokud bys někdy hledal útočiště, bude brána města pro tebe otevřená.“ Trčka se zarazil.

„Pokud ovšem nebudeš to útočiště hledat před králem.“

„Ten dovětek byl velice důležitý, pane Trčko. Protože kdybys ho nedodal, mohl by ses v budoucnu dostat do potíží, přinejmenším se svým svědomím. Buď za nesplnění slibu mně, nebo za nesplnění přísahy věrnosti králi. Myslím, že budeš dobrým rychtářem.“

V Chrudimi se zdrželi ještě jeden den a pak se s pocitem dobře vykonané práce vydali k Poličce.

4 

V Poličce se zdrželi také dva dny, ale nenarazili na nic, co by je mělo znepokojovat. Rychtář byl jiný než ten, který tehdy velel obraně, protože ten původní obléhání nepřežil. Či spíše nepřežil následky, ke kterým došlo po dobytí města. Koneckonců stejně jako mnoho ostatních, včetně některých předních měšťanů. A zdálo se, že se obyvatelé města opravdu poučili v tom, že se městská brána nemá králi zabouchávat před nosem.

„Můžeš obdařit nějakými radami i mě?“ přirazil k Wolframovi se svým koněm Vilém z Kloudy.

„Vysoké Mýto je bohaté město s důkladnou fortifikací. Dvojité hradby, tři brány s barbakány, přes dvacet bašt, obyvatelstvo uvážlivé. Dodnes mi není jasné, proč se tak snadno s takovým opevněním vzdali bez boje, když jsme s králem přitáhli k městu.“

„No, nejsem si jistý,“ pronesl pan Vilém zamyšleně, „zdali uvážlivost obyvatelstva Mýta mám považovat za přednost. Co když budou za mého rychtářství stejně uvážliví a otevřou brány prvnímu nepříteli, který dorazí ke hradbám?“

„Máš pravdu, pane Viléme. Uvážlivost může být v jistých situacích ošidná. Myslím, že to bude tvojí první starostí, sledovat uvážlivost vysokomýtských měšťanů.“

Předposlední zastávkou byla Jaroměř. Wolframovi se především vybavil mráz, jaký v tom místě panoval, když zhruba před dvěma léty dorazil do královského ležení při obléhání města. Jaroměř se tehdy nevzdala a oni si museli vstup do města tvrdě vybojovat. Ale několikerý útok selhal a právě mráz a další nepohody si vybíraly tvrdou daň. Chuť k dobytí města slábla a téměř to vypadalo, že zimní tažení Jana Lucemburského proti Jaroměři, Vysokému Mýtu a Poličce skončí neúspěchem hned u toho prvého.

Až Beneš z Vřesova navrhl lest, kterou sám se svými či spíše s rožmberskými muži provedl. Zdolal s nimi nočním přepadem hradby a otevřel brány ostatním bojovníkům. Jaroměř padla během hodiny a město bylo potrestáno. Beneš pak při slavnostním aktu dostal od krále Jana rytířské ostruhy. Aby o několik dní později přišel málem o život u Poličky. Ale takový je už osud každého válečníka.

Wolfram ve svém životě viděl i mnoho těch beze zbraně, kteří nikdy nebojovali, přesto byli zabiti. Sedláčci, poddaní, řemeslníci… a možná jich bylo víc než bojovníků. A pokud si mohl Wolfram vybrat, dával přednost tomu zemřít v boji se zbraní v ruce, ne jako ovce na porážce.

Přivítání v Jaroměři bylo spíše okázalé než vřelé. Nicméně královští nemohli Jaroměřským nic vytknout. Přivítat je přišli nejen ti, kterým to ukládala povinnost, ale i mnoho dalších. Jen Záviš z Pasovar, který na ně měl čekat jako nový městský rychtář, chyběl. Když se Wolfram na tu nesrovnalost zeptal někdejšího rychtáře, protože ten, na rozdíl od toho z Chrudimi, přítomen byl, jen se ušklíbl.

„Uvidíš sám, pane,“ dodal.

Když bylo po ceremoniích, doprovodili je po ubytování s tím, že se k večeři sejdou později všichni v Radničním šenku. Wolframovi uvolnili jednu z jizeb místního kožešníka, aby měl pohodlí. Natáhl se na posteli. Nebylo to k spánku, ale po téměř každodenním harcování v sedle bylo příjemné narovnat si záda. Ale moc klidu mu dopřáno nebylo. Nejdřív ho zburcoval královský posel, který jim přijel oznámit, že král dorazí do Hradce Králové zhruba za pět dní. Takže by své konání měli směřovat k tomu, aby tam už byli, než král dorazí.

„Už jsi mluvil s panem z Říčan?“ zeptal se Wolfram posla.

„Zatím se mi ho nepodařilo najít.“

„To nevadí. Není to nic neodkladného. Mně jsi zprávu předal, tak se zatím ubytuj. Večer pana z Říčan najdeš v Radničním šenku.“

Sotva se zbavil královského posla, zaťukal opět někdo na dveře. Pak vstrčil do jizby hlavu sluha pana z Říčan. Chvíli jen tak civěl, jako by zapomněl, proč přišel, a Wolframa napadlo, že se ho lidé zřejmě přespříliš bojí. Pomyslel na to, že by k nim měl být možná přívětivější, ale nakonec tu myšlenku zavrhl. Usoudil, že je přeci jenom pro druhou stranu méně bolestivé, když ho poslechnou kvůli pověsti, která ho předchází, než když na ně musí tasit meč.

„Už sis mě prohlédl, tak můžeš zase běžet,“ vyzval Wolfram sluhu.

„Ne, ne, pane, pan nejvyšší sudí si tě žádá.“

„Za manželku?“

„Nerozumím,“ koktal sluha, teď už zcela zmatený.

„A proto zůstáváš sluhou, zatímco já jsem velitelem. To předtím měl být pokus o vtip. A kam mám jít? Na večeři je přeci ještě brzy.“

„Do hostince U Koudelníka.“

„Že by si se mnou chtěl pan sudí před večeří ještě zavdat?“

„To spíše ne. Pan sudí tam řeší nějakou nepříjemnost.“ Wolfram se s povzdechem dostrojil a nakonec si připnul i pás s mečem. Mrkl na sluhu. „To je nejlepší věc,“ poplácal se přes pochvu s mečem, „k řešení nepříjemností.“

Když vešli do hostince, Wolfram se rozhlédl. Šenk byl v dané době ještě téměř prázdný. Kromě čtyř řemeslníků seděl u jiného stolu pouze jeden opilec, před kterým stál pan z Říčan. Oba byli tím druhým tak zaujati, že si ani nevšimli nově příchozích. Jejich slovní výměna už zjevně nějakou tu dobu probíhala.

„A ty si myslíš, že tvoje chování se dá označit za vhodné?“ hřímal Oldřich z Říčan.

„A kdo to má asi posoudit?“ muži se pletl jazyk. „To já jsem tady rychtářem! A největší autoritou Jaroměře. Já, Záviš z Pasovar!“

„Ještě tím rychtářem nejsi,“ odsekl mu sudí, jenž sotva držel na veřejnosti svůj vztek na uzdě.

Wolfram ho ještě nikdy neviděl tak rozčileného.

„Ještě jsi nebyl jmenován,“ sykl na Záviše pan Oldřich.