Zuzana Koubková 

Koniášův klíč 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Zuzana Koubková, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-243-9911-9 (epub) 

ISBN 978-80-243-9912-6 (mobi)

Matěj Antonín Koniáš byl barokní kněz, jezuita, kazatel, misionář, spisovatel a literární vědec. Narodil se roku 1691 v pražském Klementinu a tam také o šedesát devět let později zemřel. Dělal to, co považoval za své poslání, a jakkoliv se nám to dnes může zdát pomýlené, ba zločinné, on byl jistě přesvědčen, že koná dobro.

Tyto povídky jsou inspirovány jeho skutečnými zážitky, ovšem jen velmi, velmi volně. Berte je proto prosím s maximálním nadhledem. Vždyť už sám fakt, že většinu z nich on osobně vypráví, je holý nesmysl. Antonín Koniáš o sobě sice psal často a rád, zásadně ale ve třetí osobě.

Knížku bych chtěla věnovat památce nejznámějšího českého romanopisce Aloise Jiráska, díky jehož knize TEMNO jsem pátera Koniáše (a jeho druhy – Firma a Mateřovského) objevila.

Páter Mateřovský a první setkání s Koniášem 

Jako jezuita jsem zvyklý vstupovat do příbytků lidských i Božích, skrovných i honosných, střetávat se s láskou i s jejím nedostatkem, s důvěrou, stejně jako s obavami. V domě mojí drahé tety paní Marie Ernestiny Ludwigy Horové z Přerovska jsem ovšem obavy zpravidla nepotkával.

Ernestina Horová a moje matka jsou sestry, dcery starého a poctivého rytířského rodu. Ale zatímco moje matka se vdávala záhy a z lásky, teta Ernestina vstoupila do manželství až po zralé v úvaze. V důsledku toho bydlí v zámku s dvouramenným schodištěm, salou terrenou, zrcadlovým sálem a parkem majícím několik jiter, zatímco tvrz mých rodičů si stále zachovává svoji středověkou, a pro moderní bydlení značně nevhodnou, podobu. Na druhou stranu mohu říci, že je manželství mých rodičů vskutku požehnané. Kromě mne zplodili dalších sedm potomků, z nichž šest dosud žije. To teta Ernestina má toliko jediného syna – mého bratránka Heřmana Marka Matyáše Horu Přerovského.

Tedy původně se Horové jmenovali Bergové, ale po zralé úvaze si jako dobří vlastenci jméno počeštili.

Já se jmenuji Mateřovský. František Mateřovský z Mateřova. Všichni moji předci byli Mateřovští a předpokládám, že všichni potomci – mého bratra, pochopitelně – budou Mateřovští.

„Ach, otče Františku!“ volala paní Ernestina. Je to žertovné, když vám dáma, která je o generaci starší než vy a jako dítě vás chovala na klíně, říká „otče.“

„Otče Františku,“ spínala teta Ernestina ruce, „strašlivé neštěstí!“

„Dobrý Bože! Co se stalo?“

„Nejsou to ani dvě hodiny, co sem dorazil váš konfráter, jezuita. A víte, co chtěl?“

„Nevím.“

„Obvinil nás, že máme v knihovně kacířské knihy!“ volala zděšená paní.

„To je nějaký nesmysl, ne?“

„Právě že není,“ zaúpěla má drahá teta. „Už je našel. Dvě husitské postily, Kralickou bibli a Komenského Praxis.“

„Nu, na Praxis,“ pokoušel jsem se ji uklidnit, „zas není nic až tak závadného. Její obsah je zcela v pořádku, problém je pouze v autorovi.“

„Uklidněte se, matinko,“ přidal se bratránek Heřman Hora, který právě přicházel. Sám ovšem pranic klidně nevypadal.

„Ach, Heřmánku,“ hořekovala Ernestina, „jak se mám uklidnit, když si představím, že jsme tolik let přechovávali v domě takové kacířské bejlí? Takové zkázonosné smetí!“

„Františku,“ obrátil se Heřman Hora na mě, „nemůžete s tím člověkem promluvit? Drží nás ve vlastním domě jako rukojmí. Já jsem měl právě teď uzavírat důležitý kontrakt kvůli obchodu se dřevem…“ Bratránek vlastní vedle množství orné půdy také rozsáhlé lesní porosty. „…a místo toho trčím tady a čekám, jak se vysloví nějaký umaštěný jezuita.“

„Tu kritiku Tovaryšstva Ježíšova si můžete odpustit, Heřmane.“

„Omlouvám se, omlouvám… Ale uznejte, že je to k vzteku.“

„Proč máte v knihovně kacířské knihy?“

„Proč? Proč?“ prskal Heřman. „Copak já vím proč? Tu knihovnu jsem koupil v dražbě. Z pozůstalosti po člověku, který měl pověst dobrého katolíka. Tak jsem si myslel…“ Heřman se chytil za hlavu. „Obchod století v háji.“

„Zas tak zle snad nebude,“ chlácholil jsem ho. „Koneckonců na obsahu Praxis opravdu není nic závadného. Kdyby ji nenapsal ten pobloudilý českobratrský kněz Komenský…“

„O čem to, proboha, mluvíte?“

„O vaší knihovně.“

„Čert aby tu zatracenou knihovnu vzal! Ale to byl váš nápad, máti,“ pustil se do mé ubohé tetinky, „když jsme teď ta hoch šlechta, musíme mít odpovídající knihovnu.“

„Heřmane,“ hořekovala teta, „jak můžeš něco takového říci?“

Nechtěl jsem být svědkem jejich rodinných rozporů, tím méně bratránkova rouhání, a tak jsem je opustil a zamířil do knihovny.

Ač nečtená, je knihovna Heřmana Hory Přerovského poměrně působivá. Množství starých svazků v latině, češtině i němčině, okované rohy, kožené i plátěné vazby. Chvíli mi trvalo, než jsem mezi nimi našel svého konfrátera.

Seděl na okně a četl si v nějaké knize.

„Pochválen buď Pan Ježíš Kristus.“

„Až na věky.“ Vyskočil a podíval se na mě. Byl to vysoký, kostnatý člověk. Hubený jako šindel a bledý jako smrt. Dlouhé černé vlasy, které zřejmě nepoznaly hřeben, se mu ježily kolem nedbale vyholené tonzury a z propadlé tváře zíraly velké, znepokojivé oči.

„Jsem rád, že vás potkávám, pátere Mateřovský.“

„Vy mne znáte?“

„A vy mě ne? Já jsem přece Koniáš. Matěj Antonín Koniáš…“

To jméno mi bylo povědomé. „Poslyšte, vy jste syn Kateřiny Koniášové?“

Kateřina Koniášová byla pozoruhodná osoba. Drobná, gracilní, s průsvitnou pletí, obrovskýma tmavýma očima a nepoddajnými černými vlasy, které se marně pokoušela svázat do jakéhokoliv účesu. Ač zjevně křehká, prosadila se v mužském světě. Několik let vedla po smrti svého manžela Vojtěcha Koniáše klementinskou tiskárnu. Mluvila hlubokým znělým hlasem, a když vám střihla jednu za ucho, druhou jste nepotřebovali.

Určitě jsem nebyl jediným žákem nejstarší české jezuitské koleje, který ji obdivoval.

„Ano, jsem,“ přikývl můj protějšek. Byl své matce bizarním způsobem podobný. Jenže to, co bylo na Kateřině hezké, dělalo z jejího syna kreaturu.

„Můžete mi vysvětlit, co tu děláte?“ chtěl jsem vědět.

„Hledám kacířské knihy.“

„Ujišťuji vás, že moji příbuzní Horové Přerovští jsou dobří katolíci…“

Koniáš zalovil v rukávu a cosi mi podal.

„Co to je?“

„Udání.“

Byl to cár papíru, plný značně znepokojivých informací. Obviňoval Heřmana Marka Matyáše z toho, že má v knihovně kacířské svazky, a dokonce uváděl i to, kde je hledat. Podpis samozřejmě chyběl.

„To je… fascinující.“

„Bezpochyby. Ale reagovat jsem na to musel. Vy byste nejednal jinak.“

„Prý jste našel Praxis…“

„Praxis není problém. Tam je potíž pouze v autorovi, obsah je nezávadný.“

„Bibli kralickou…“

„Jejím autorem je Bůh a evangelisté, ty bych z kacířství nevinil,“ usmál se Koniáš. „Ale vydavatel je problematický…“

„Nějaké husitské postily…“

„Jsou úplně plesnivé. Jistě je dobře třicet let nikdo neotevřel. Poslyšte, otče Mateřovský, on pan Hora zřejmě moc nečte, že?“

„Máte naprostou pravdu, bratře kolego. Bratranec Heřman koupil tu knihovnu v dražbě, ale obávám se, že krom kupní smlouvy z ní nikdy nic nečetl.“

„Přesto ho budu muset vyslechnout. Chcete mi při výslechu asistovat?“

„Jsou to moji příbuzní…“

„Pochopitelně. Ale snad byste mohl pořídit zápis.“

„Cože? Výslech?“ prskal bratranec Heřman. „Už jsem kvůli vám ztratil dost času…“

„Jde o čistě formální záležitost, bratránku,“ ujišťoval jsem ho. „Páter Koniáš si uvědomuje, že jste ty knihy nečetl.“

„Pane Horo, chtěl bych vědět, jak jste k těm knihám přišel?“

„Koupil? Od koho? Kdy? Kde? Jak?“

Koniáš vedl výslech vskutku pečlivě. Když skončil, měl jsem popsané dva archy papíru a bratranec byl zalitý potem.

„Myslím, pane Horo, že věc je jasná. Vy jste dobrý katolík, který byl pouze uveden v omyl. Pokud s tím souhlasíte, tak toho Komenského spolu s Kralickou biblí bych si odnesl a pro potřeby dalšího studia uložil do oddělení libri prohibiti. Ty postily můžeme spálit. Klidně hned teď tady ve vašem krbu.“

„Ach, ano,“ rozzářil se bratranec Heřman.

„Pán Bůh vám to zaplať,“ přidala se tetinka Ernestina.

„Nedáte si s námi šálek čokolády?“ dotazovala se, zatímco se neblahé postily škvířily v krbu. „Nebo sklenku vína?“

„Ne, děkuji vám, milostivá paní, nepiji víno. Ale když už jsem tady, slyšel jsem, že se někde v okolí nachází zázračná mariánská soška. Kdyby byl otec Mateřovský tak laskav a doprovodil mne…“

„Tady ji máte,“ ukázal jsem Koniášovi skrovnou, leč o to působivější sošku černé Matky boží.

„Děkuji,“ pravil a podal mi udavačský dopis.

„Co já s tím?“

„Napsal jste to, ne?“

„Já vás, otče Mateřovský,“ pokračoval, „naprosto chápu. Udělal jste to nejlepší, co jste mohl udělat. Byl jste jediný, kdo si knihovnu pana Přerovského prohlédl. Jako příbuzný jste nemohl být zcela nestranný, a tak jste informoval odpovědnou instituci. Na vašem místě bych nejednal jinak. Naštěstí,“ dodal, „nemám bohaté příbuzné, kterým bych mohl závidět, takže se na vašem místě asi jen tak neocitnu.“

Páter Firmus a domácí zabijačka 

Ačkoliv jsem jako mladý prošel řadu kolejí, v Klementinu jsem nikdy nestudoval a rodinu Koniášovu tak na rozdíl od Františka Mateřovského neznal. S Antonínem jsem se poprvé potkal, až když byl převelen do Hradce Králové a vyrazili jsme spolu na misie. Bylo mu tehdy čtyřiatřicet, ale už se těšil jisté proslulosti. Byl jsem na něj tím pádem nemálo zvědav, a pak velmi překvapen jeho nečesaným zjevem a na muže – a kazatele obzvlášť! – poměrně vysokým hlasem, který mu navíc občas protivně přeskočil. Omlouval to jakousi podivnou chorobou, jejíž název jsem si zapamatoval až po půlroce společného působení.

Tou dobou jsem se na něj ovšem už dávno nedíval s nedůvěrou. Především jsem velmi záhy zjistil, že je mnohem lepším partnerem pro vedení výslechů než František Mateřovský. Ten totiž osvědčenou hru „na zlého a hodného vyšetřovatele“ zjevně nepochopil a byl ke kacířům – a kacířkám obzvlášť! – opravdu hodný.

Taky po kazatelské stránce jsem musel vzít Koniáše na milost. Pokud zrovna netrpěl záchvatem té své podivné nemoci, byl vskutku přesvědčivý.

Ale hlavně jsem se ujistil o jeho nesporné inteligenci…

Jedním z prvních měst, do nichž jsme konali misii, byla Dobruška. Antoni zde předváděl učiněné zázraky kazatelského umění. Chrlil na shromážděné obyvatele takovou směsici pekelných hrůz prokládanou vizemi naděje a odpuštění, pokud se zřeknou hříchů, že na něj i Mateřovský, kterého jsem do té doby považoval za opravdu skvělého kazatele, zíral s otevřenou pusou.

Výsledky na sebe nenechaly dlouho čekat a řada lidí se nám doznala k účasti na kacířských shromážděních, přinesla zakázané knihy, anebo rovnou udala, kdo ze sousedů je z něčeho podobného podezřelý. Měl jsem dojem, že Františka Mateřovského ty informace netěšily, vůbec se mi zdálo, jako by byl v té době na slovo „udání“ poněkud přecitlivělý.

Tak se stalo, že se na něco vymluvil a my jeli s Koniášem do toho stavení sami. Stálo stranou za městem a dostali jsme zprávu, že tu přechovávají kacířské knihy. Nejen ty staré, zděděné po předcích, ale i nové, donesené tajně ze Žitavy. Koniáš byl dopředu vydrážděný jako lovecký pes, a přestože nebyl žádný zvláštní jezdec a většinou za mnou a za Františkem zaostával, tentokrát nás, tedy mě, zdejšího rychtáře a starého plesnivého drába, zjevně vojenského vysloužilce, vyloženě pobízel.

Mohlo být kolem osmé ráno, když jsme ke stavení dorazili. Tehdy má selský statek kypět životem, ale tenhle vyloženě spal, brána byla zavřená, nikde nikdo, jen ze stájí se ozývalo bučení dobytka a na dvoře kvokaly slepice.

Rychtář zabouchal. Pak ještě jednou. Volal, vyhrožoval. „Křeček,“ obrátil se posléze na biřice, „koukejte tam vlézt.“

Veterán něco namítal, ale nakonec si přivalil špalek, který se příhodně povaloval opodál, vylezl na něj a s jeho pomocí bránu překonal. O chvíli později už nám otevíral.

„Ten dobytek bučí hlady.“

„Co jste to říkal, Jakube?“

„Říkal jsem, že ty krávy bučí hlady,“ zopakoval jsem.

„Myslíte?“

Nesnáším, když někdo nakládá hnusně se zvířaty. Jednou jsem se neudržel a ztloukl sedláka, který bil koně.

„Jestli se voni místní nedozvěděli, že po nich jdete, páni patres, a neutekli do Žitavy?“ sýčkoval rychtář.

„Neblázněte. Z takového statku nikdo neuteče,“ ukázal jsem kolem sebe. Budovy byly vskutku výstavné, pěkně omítnuté, s kvalitními došky, uprostřed dvora hnojiště jako hrad. Ale ty bučící krávy mi dělaly starost. Vypravil jsem se k nejbližší stáji a vešel dovnitř. Bylo to, jak jsem očekával. Nejenže ty nebohé kravky nikdo od rána nenakrmil a nenapojil, také vemena měla nalitá, nevydojená…

„Jakube!“ zaslechl jsem v tu chvíli Koniášův vysoký, přeskakující hlas. „Pojďte sem!“

Vyběhl jsem ze stáje… 

…a spatřil rychtáře přelomeného v pase, jak zvrací přímo na zápraží.

„Něco takového,“ mumlal dráb Křeček, „jsem viděl naposledy na vojně…“

Já něco takového v životě neviděl. Obyvatelé statku byli brutálně povražděni, rozsekáni na kusy, všude se černaly cákance prolité krve, nad nimiž se rojily mouchy. Truhlice, almary, všechno bylo vypáčeno. Obsah vysypán na zem. Ve vzduchu vířilo peří z rozpáraných duchen. Rozřezané slamníky se šklebily jako nenažrané chřtány…

„Promiňte, Jakube,“ zvolal najednou můj druh a vyrazil ven.

Myslel jsem, že jde zvracet jako pan rychtář, ale jenom lapal po dechu. „Peří,“ řekl mi později, „nesnáším peří…“

„Podívejte se, Křečku,“ ukázal jsem drábovi na mrtvolku dítěte, stěží půlročního, která se válela pod jednou z postelí vedle mrtvého těla své matky.

„No jo, no,“ zajektal Křeček, „ve válkách se takový věci dějí…“

„Ale tady se přece žádná válka nevede!“ rozkřikl jsem se. „Ani nikde v okolí. Tohle musela udělat nějaká loupeživá tlupa… nebo… nebo já nevím…“

„Pojďte se mnou, Křečku. Postaráme se o dobytek.“

„Co že chcete dělat?“ zeptal se mě překvapený Antoni.

„Musíme se postarat o krávy a ostatní zvířectvo.“

„Tady leží šest zamordovaných lidí a vy se budete starat o zvířectvo?“

„To zvířectvo na rozdíl od těch lidí žije.“

Rychtáře, který byl jinak naprosto nepoužitelný, jsme poslali do Opočna na vrchnostenskou kancelář. Já s Antonim a drábem Křečkem jsme zůstali na statku. Obstarali jsme zabité aspoň tak, že jsme je uložili do jakž takž důstojné polohy a zkřížili jim ruce na prsou.

Pak jsem se šel s Křečkem postarat o krávy, zatímco Antoni zůstal ve stavení, odháněl mouchy a modlil se za zemřelé. Když jsme se znovu sešli, vypadal ještě bledší a nezdravější než obvykle. „Poslyšte, Křečku,“ obrátil se na starého vysloužilce, „oni místní neměli psa?“

„Jistě že měli, a pěknou potvoru, důstojnej pane.“

„Tak kde je?“

„Tamhle v boudě.“

Pes v boudě opravdu ležel. Mrtvý, s podříznutým hrdlem.

„Jakube, to je divné,“ mínil Koniáš.

„Samozřejmě, že je to divné,“ skoro jsem se na něj utrhl.

„Krajem se potlouká zdivočelá tlupa a místní úřady o ní nic nevědí. Trčíme tady,“ pokračoval jsem, „a ani nevíme, kdo a odkud nás pozoruje. Možná tady ti drancíři dosud někde jsou, možná jsme je vyrušili…“

„Nikdo tu není,“ přerušil mne Koniáš. „Ten, kdo tohle udělal, odsud utekl už před svítáním.“

„Jak si tím můžete být jist?“

„Přišel sem za tmy,“ začal Antonín, „a byl sám,“ dodával. „Drancířská tlupa by vyrazila vrata, ale ta byla neporušená. Ten člověk,“ líčil Koniáš, „přelezl bránu jako náš přítel Křeček. Použil ten samý špalek. Možná si ho tam dokonce předem připravil…“

„Proč myslíte?“

„Protože to tu znal,“ vysvětloval Koniáš. „A místní znali jeho. Pes se na něj nevrhl. Nechal ho dojít až k boudě.“

„Vy myslíte…?“

„Že tu hrůzu tam uvnitř spáchal jediný člověk. Napadl je ve spánku. Odpravil jednoho po druhém. Nějaký příbuzný, nebo přítel rodiny…“

Než dorazili vrchnostenští úředníci, věděl Koniáš prakticky všechno. Křeček si vzpomněl, že zavraždění měli jakéhosi chudého příbuzného. Sloužil u nich jako čeledín, ale hospodář s ním nebyl spokojen a vyhodil ho. Dotyčný se pak potloukal krajem, žebral, sem tam něco ukradl. „Je to asi tři měsíce,“ vykládal starý voják, „co byl veřejně mrskanej a pranýřovanej za to, že ukrad pecen chleba…“

Pecen chleba byl zřejmě tou poslední kapkou. Sedlákův příbuzný odhodil zbytky křesťanské lásky a rozhodl se „jednat“. Posléze tvrdil, že nechtěl vraždit. Že když vlezl do stavení, rozplakalo se nejmenší z děcek, tím probudilo mámu… etc.

Zavraždil sedláka, jeho ženu, děvečku a tři děti. Prohledal celé stavení, ale mnoho toho nenalezl. „Bohatý“ příbuzný byl ve skutečnosti téměř bez peněz. Vrah sebral pouze láhev kořalky, nějaké perníčky, panímámin parádní vlňák, sedlákovu fajfku a pár tolarů, které právě propíjel v hospodě, když si pro něj přišli biřici.

Kacířské knihy, které při svém běsnění našel, ho samozřejmě nezaujaly. Nás s Antonim ano. Ale byly tak zacákané krví, že jsme je bez jakéhokoliv obřadu raději hned svěřili ohni.

Páter Koniáš a chcíplý pes 

„Ježíši, Maria!“ zvolal Jakub Firmus zcela nekněžsky a plácl se svou mocnou dlaní po nosu. „To je ale smrad!“ Jakub Firmus je synek z jihočeského selského rodu a podle toho také vypadá, je vysoký, nařvaný, s obličejem jako vytesaným dlátem. V tom obličeji sedí dvě zapadlé zelenkavé oči. Těmi přejel Firmus po stodole a okamžitě odhalil původ onoho nelibého zápachu. Chcíplý pes, již zpola zetlelý.

„Archanděli Michaeli…“ začal Firmus, ale pak si povšiml mě. „Omdlel jste, Antoni?“ vykřikl a skočil ke mně. Ač je Firmus obrovitý jako tažný kůň, je překvapivě mrštný a rychlý. Než jsem se stačil zvednout ze země, byl u mě a držel mě za oděv na hrudi – div že ho nerozerval.

„Ne, nic mi není, Jakube,“ protestoval jsem zuřivě.

Firmus už zvedal pravici, aby mne propleskl. Už se mi to párkrát stalo a opravdu není o co stát.

„Ne, neomdlel jsem,“ vysvětloval jsem zajíkavě. „Jen jsem dělal takový pokus…“

„Našel jste nějaké knihy?“ vybafl na mě Firmus.

„Žádné tu nejsou…“

„Pojďme z toho puchu,“ zaškaredil se můj druh ve víře a poslání a vykročil pryč ze stodoly, v níž se ona neblahá psí mršina rozkládala.

Nejspíš bych měl začít od začátku, tedy osudovým zraněním sv. Ignáce z Loyoly… Ale to si jistě dokážete někde vyhledat. Ignác byl pohledný, mladý, bohatý a urozený muž… a podle toho žil. Dělová kule, která mu roztříštila nohu, změnila jeho názor na svět. Stal se z něj zbožný a přemýšlivý člověk. Záhy pochopil, že pouze nadšeným katolictvím protestanské rozumářství, které v té v době počínalo otravovat svět, nepotlačí a že vstříc těm rádoby chytrým luterským, husitským i jinak škodlivým hypotézám je třeba postavit neméně chytré, ale na skutečně prožitém a Kristem požehnaném životě založené učení katolické. A tak založil Societas Iesu, neboli Tovaryšstvo Ježíšovo…

Jehož mám tu neuvěřitelnou čest být členem. Jakub Firmus také. Ale mám takový pocit, že on si toho nijak zvlášť neváží.

Leč teď jsme byli společně tady – v Dolním mlýně u Horní Lhoty nedaleko Strachopoudova Městce a hledali kacířské knihy. Tedy Jakub hledal, já věděl, že v tomhle domě žádné kacířské knihy nebudou. Hospodář byl od prvního pohledu tupý analfabet. Říkal jsem to otcům Firmovi a Mateřovskému hned, jak jsme k němu přijeli, ale oni mi odmítali naslouchat.

Nu, Jakub je voják Boží. Patří k těm mužům, kteří v honbě za zakázanými knihami vlezou i na latrínu, prošťourají dům od shora dolů, jsou schopní hledat i v kurníku. František Mateřovský je naopak milovník teplého bydla a klidu, stává přede dveřmi a šňupe tabáček, zatímco já s Firmem se překonáváme. Když vyslýcháme kacíře – Jakub na ně křičí a já prosím a přemlouvám, František pošňupává ten svůj smradlavý tabák a zaznamenává jejich výpovědi.

Jsem si jist, že Mateřovský věděl stejně jako já, že v tomhle statku žádné knihy nemají. Ale měli jsme ho na seznamu, tak proč nehledat? Zatímco se já s Jakubem budeme plazit po kolenou, nahlížet za ostění, obracet ošatky, rýt se na půdě ve stoletém seně… nesnáším staré seno, nesnáším mnoho jiných mnohem přijatelnějších věcí – phobia lethifera se tomu říká… – on bude šňupat tabáček a posléze si odškrtne: „Byli jsme tam. Otec Firmus s otcem Koniášem hledali a nenašli.“

„Nic tu není,“ stěžoval si nešťastně Firmus.

„Říkal jsem vám to,“ začal jsem, ale Mateřovský mne přerušil: „Čím jste to cítit, Koniáši?“

„Antoni omdlel vedle mrtvého psa,“ vysvětloval Firmus.

„Neomdlel jsem. Vedle toho psa jsem si lehl dobrovolně…“

„Cože???“ vykřikli oba dva.

„Chtěl jsem vyzkoušet, jak dlouho bude trvat, než mi jeho zápach přestane připadat odporný.“

„Fuj,“ pravil Mateřovský procítěně a uplivl si.

I Firmus vypadal zděšeně. Vlastně je chápu. Oni na rozdíl ode mě netrpí phobií lethiferou. Mohou spát v peřinách, jíst ovoce, pít víno, nezhroutí se uprostřed mše jen proto, že horlivé farnice vyzdobily celý kostel čerstvými růžemi. Já vůni čerstvě řezaných květin nesnáším, pravidelně se z ní začnu dusit, přicházím o hlas a posléze i o vědomí. Proto radši kážu před kostelem než v něm.

A proto taky jsem si lehl vedle toho psa. Chtěl jsem vědět, co se mnou udělá jeho zápach. Ale na rozdíl od vůně květin mi smrad psí mršiny nevadil.

„Je to beran, páni patres,“ oslovil nás v tu chvíli rychtář, který nás do Dolního mlýna u Horní Lhoty doprovázel. On a jeho drábové už stačili mlynáři zpřeházet celý dům, prolézt všechny místnosti, zobracet truhlice a almary. Jen stodole s chcíplým psem se radši vyhnuli (i to byl jeden z důvodů, proč jsem měl potřebu tam setrvat).

Mlynář vypadal nešťastně a bezradně. Píšu o něm jako o mlynáři, ale ten člověk ve skutečnosti mlynářské řemeslo dávno neprovozoval. Byl to přihlouplý nešťastník živořící z ruky do huby. Bylo zjevné, že v jeho domě nenajdeme nic jiného než hlad a bídu.

Chtěl jsem říci: „pojďme odsud“ a i František Mateřovský vypadal, že má sto chutí to udělat, ale otravný rychtář si stál na svém. To on toho pitomce z tak zvaného Dolního mlýna udal. „Je to beran,“ horoval, „dům má plný kacířských knih. A jeho strejc utekl do Žitavy…“

„Kde je váš strýc, člověče?“ zeptal jsem se.

„Já… já nevim,“ vykoktal hospodář a koukal se na svoje špinavé, podagrou zkroucené palce u nohou.

Sám trpím bolestmi kloubů, takže mi ho bylo docela líto.

„Kde máte kacířské knihy?“ udeřil na něj Firmus.

„Žádný nemám…“

„Vy neumíte číst, že?“ zkusil jsem to.

„Nooo… strejka mi čítal.“

„Z bible?“

„Kralické!“ triumfoval Firmus.

„Kde je ta bible teď?“

„Nevim. Zmizela se strejkou.“

„Sebral ji a utekl s ní do Žitavy,“ byl si svou věcí jist rychtář. „Odveďme ho do šatlavy, páni patres.“

„Nemůžeme někoho odvést do šatlavy jen proto, že vy na něj ukážete prstem,“ mírnil ho v jeho horlivosti Mateřovský.

„Tak ať poví, kde je jeho strejc,“ zahartusil zase rychtář.

„Nevim,“ stál si na svém venkovan.

Tak to šlo ještě chvíli, Firmus na sedláka párkrát zakřičel, ale k ničemu to nevedlo.

„To to necháme jenom tak?“ stěžoval si rychtář.

„Samozřejmě, že to tak nenecháme,“ ujistil jej Mateřovský. „Rozešlete popis toho člověka po příslušných úřadech. Upozorněte na to, že je to uprchlý nevolník. S největší pravděpodobností kacíř…“

„A že s sebou má bludařskou knihu,“ přidal se Firmus. „Pokud u něj bude zadržena, ať je předána nejbližší duchovní osobě.“

„Bude-li to člen Tovaryšstva,“ pokračoval Mateřovský, „tím lépe.“

„A pokud se ho nepodaří zadržet?“ chtěl vědět rychtář.

„Pokud uprchne a dostane se za hranice?“

„Pak,“ poučil jsem ho pro tentokrát pro změnu já, „je jeho nesmrtelná duše navždy ztracena. Dostane-li se do Žitavy, do toho sídla tmářství a jedovatých kacířských bludů, zhyne v plamenech pekelných. Běda mu!“

„Aha,“ pravil rychtář a škrábal se za uchem. „A jeho majetek?“ položil posléze další otázku.

„Propadne vrchnosti,“ zamručel nepřítomně Mateřovský.

„To znamená…?“

„Nu, má-li ten chlapík nějaké příbuzné, kteří nejsou kacíři,“ řekl už vyloženě otráveně František, „nechá je na něm vrchnost nejspíš hospodařit…“

Obrátil se a vykročil ke koním, kteří stáli přivázáni k plesnivému dřevěnému zábradlí dosti chatrného můstku. Rád bych napsal, že se klenul, ale on opisoval spíše opačný oblouk nad někdejším mlýnským náhonem. Kousek od něj stála, zpola zarostlá kopřivami a černým bezem, nahrubo vytesaná socha muže v sutaně a rochetě, s krucifixem na hrudi a opravdu značně neumělým kvadrátkem na hlavě. Pět hvězd chybělo, ale ani tak nebylo pochyb o tom, že se jedná o Jana Nepomuckého, mučedníka zpovědního tajemství. Nedávno blahoslaveného a všemi dobrými Čechy a katolíky považovaného za svatého.

„Vidíte, bratři?“ upozornil jsem Jakuba s Františkem.

„Tohle nevypadá, jako by zde žili zatvrzelí kacíři.“

„Jako byste nevěděl, čeho jsou tihle bludaři schopní, Antoni?“ zaškaredil se Firmus. „Před barák si postaví sochu svatého Jana (mimochodem pěkně zpotvořenou) a ve stavení přechovávají Bibli kralickou.“

„Ale škoda, že nám unikla,“ přidal se Mateřovský a odvazoval koně. „To by bylo něco pro vás, Koniáši. Vy jste přece milovník těchhle kacířských knih…“

„Znalec,“ dovolil jsem si ho opravit. „Znalec, milovník opravdu ne.“

Podívali se po mně oba, jako by chtěli říci: „Vždyť my vás známe, Antoni…“

Pochopitelně, jsem syn klementinských knihtiskařů. Mezi knihami jsem vyrůstal a nemohu se jim neobdivovat. Kolikrát mi rve srdce na kusy, když vidím kacířské knihy, vyloženě bludné a na scestí svádějící, a přece připravené a vydané s takovou láskou! Když si představím, jak dobří lidé ti kacíři, kteří je vydali, mohli být… krásnou knížku přece nemůže stvořit špatný člověk!!! A přece jim ďábel otrávil srdce, popletl jejich mysli… zamořil tento dobrý, apoštolský svět obludným puchem… asi jako z chcíplého psa.

„Podívejte, Koniáši,“ začal otec provinciál přátelsky. Bylo to týden po naší neslavné misi v Dolním mlýně u Horní Lhoty a představený české provincie Tovaryštva právě neočekávaně zavítal do královehradecké koleje. „Já si vás vážím,“ pokračoval mile. „Vím, že jste skvělý spisovatel a nemenší řečník. Ale některé vaše kousky,“ mluvil dál a optimistický tón z jeho hlasu se začal vytrácet, „jsou už opravdu na hraně. Vylézt v předvečer svátku svatého Jana Křtitele na pódium před kostelem,“ naléhal, „polonahý a omotaný řetězem?“

„Chtěl jsem těm bloudícím duším,“ dal jsem se do vysvětlování, „zprostředkovat hrůzy pekelné. Oni by jinak šli pálit ohně do polí,“ vykládal jsem. „A já je pozval před kostel. Mohli si přinést vuřty a slaninu…“

„Jenže pak,“ přerušil mě otec provinciál, „jste se tam objevil vy. Vylezl jste na lešení mezi dvěma vatrami, do půl těla nahý a se starým řetězem kolem krku, a začal jste na ně chrlit obrazy pekla…“

„Fungovalo to.“

„Ano,“ prskl otec provinciál, „lidé padali do mdlob a jedna žena vám tam předčasně porodila.“

„To není pravda, otče provinciále,“ protestoval jsem.

„Jedna žena omdlela. To je všechno. Víte,“ pokračoval jsem naléhavě, „kolik mi na druhý den sami od sebe nanosili kacířských knih? Tolik jsme jich s Jakubem a Františkem nezabavili během celého předchozího čtvrtletí…“

„Nu dobrá, dobrá,“ povzdechl si otec provinciál. „Blahoslavení bývají chudí duchem a vy jste v tomto směru ozdoba řádu, Koniáši… Ale,“ pokračoval popuzeně, „už se nikde neproducírujte nahý.“

„Byl jsem jenom do půl těla. Je začátek léta a ty vatry…“

„Bez sutany vás nechci vidět,“ uťal mne otec provinciál.

„Mimochodem, co ten mrtvý hafan?“

„Hafan?“

„Ten mrtvý pes, k němuž jste měl neovladatelnou potřebu si lehnout…“

Jakub s Františkem na mě musí donášet a já zas musím donášet na ně; to jsou řádová pravidla; není divu, že o tom otec provinciál věděl.

„Ten pes,“ dovolil jsem si poznamenat, „je v celé té záležitosti… docela podivný.“

„Koniáši,“ řekl otec provinciál nešťastně, „nemáte pocit, že ta vaše posedlost psí mršinou už je poněkud nechutná?“

„Ovšem… ale ona psí mršina je z podstaty věci nechutná…“

„Antoníne,“ zalomil otec provinciál rukama, „ušetřete mě podrobností.“

„Jistě, otče provinciále, ale…“

Můj ctihodný představený se zatvářil, jako bych mu právě strkal onoho zpola zetlelého psa pod nos. Já se ale jeho výrazu nezalekl. Popravdě řečeno, když se do něčeho pustím, zaleknu se máločeho. Pokud mne neskolí phobia lethifera, nebo některý jiný z mých četných neduhů, mám tendenci dotahovat věci do konce.

„Je to zvláštní, ne? Nechat si ve stodole chcíplého psa? Normální člověk by ho někde zakopal. Nebo pozval pohodného, aby mršinu odklidil…“

„Koniáši!“ zavyl provinciál.

„Ne, ne, otče. Prosím poslouchejte. Předtím než jsem v Strachopoudově Městci vylezl na pódium před kostelem a pronesl odtud ono kázání o mukách pekelných… jsem si prošel tamní majetkové záznamy…“

„Cože?“ řekl otec provinciál s náhlým zájmem.

„Přišlo mi to zvláštní,“ vysvětloval jsem. „Ten rychtář se až příliš zajímal o to, co se stane s majetkem onoho uprchlého nevolníka. K té neblahé události,“ dal jsem se do líčení, „došlo v místě, jemuž se říká Dolní mlýn. Mlýn tam už ale řadu let nefunguje. Poslední mlynář zemřel před třinácti lety. Nynější hospodář je nějaký nalezenec, jehož se z dobroty srdce ujal. Onen „strejka“ byl mlynářův mladší slabomyslný bratr…“

„Slabomyslný?“ přerušil mne otec provinciál.

„Mdlejšího ducha. Po bratrově smrti se ještě nějakou dobu pokoušel provozovat mlýn, ale moc mu to nešlo. On je mlýn přece jenom dost složité zařízení…“

„Ano, ano. Takže chcete říci, že ten kacíř je nějaký pitomec.“

„Pitomec s dovolením ano, ale kacíř asi ne.“

„A to si myslíte proč?“ udeřil na mě otec provinciál.

„Měl přede dveřmi sochu svatého Jana Nepomuckého…“

„Blahoslaveného,“ opravil mě představený, „zatím pouze blahoslaveného.“

„Poptával jsem se lidí. Těch, co za mnou přišli s knihami. Doznávali účast na tajných kacířských setkáních…“

„Cože?“

„A z hloubi srdce jí litovali.“

„Jste si tím jist?“

„Poznám kající lítost. Nikdo z nich ale na setkání nikdy neviděl někoho z mlynářovy rodiny. Mimochodem jejich vzdáleným příbuzným je rychtář…“

„A to znamená?“

„To znamená, že dosud je oficiálním majitelem toho mlýna onen uprchlý nevolník. Bude-li ale prohlášen za nenapravitelného kacíře, který z ďábelské příchylnosti k husitskému, luterskému nebo nějakému jinému falešnému učení utekl za hranice, připadne mlýn někomu z těch dvou – rychtáři nebo tomu prosťáčkovi nalezenci, popřípadě oběma. Tedy,“ dodával jsem ještě, „pokud vrchnost nerozhodne jinak. Ale proč by to dělala? Navíc jejím zástupcem v místě je právě rychtář…“

„Aha,“ pravil otec provinciál a hladil si tonzuru. „Takže vy soudíte, že ten uprchlík nebyl kacíř… Proč pak ale utíkal?“

„A co když…“ začal jsem, ačkoliv se mi ani trochu nechtělo. Ale musel jsem. „Co když nikam neutekl? Co když se v té stodole nerozkládá pouze pes?“

Otec provinciál, v důsledku našeho rozhovoru dosud spíše brunátný, znenadání zesinal, takže byl bílý jako stěna. Jsem od narození chorobně bledý, ale mám pocit, že v tuhle chvíli jsem měl zdravější barvu než on.

„Koniáši, to je obvinění z vraždy!“

„Já vím…“

„A víte, co to znamená?“ zahřměl.

„Ano, otče provinciále.“

„A máte pro to důkazy?“

„Jen to, co jsem vám dosud řekl. Ovšem kdyby se znovu prohledala ta stodola, překopala…“

„Na to budete potřebovat lidi. Na místního rychtáře se zjevně spoléhat nedá. Napíšu regentovi panství.“

Našli jsme ho během půl hodiny. V koutě stodoly byl jinak pevný mlat podivně zkypřený a obsypaný mouchami. Nešťastný „strejka“ neležel ani půldruhého lokte pod zemí. Smrad to byl strašlivý. Bůh ví, že tentokrát jsem měl co dělat, abych opravdu neomdlel.

Mlynář s rychtářem se záhy přiznali. Otrávili ho otrušíkem, který zamíchali do ovesné kaše, a aby překryli pachuť, hodně ji omastili a osladili. Zbytek vyhodili na hnůj, kde ho sežral chudák pes. Rychtář vymyslel tu historku o uprchlém kacíři. Přesvědčil mlynáře, že je to bez rizika. Pokud v jeho domě nenajdeme žádné knihy a on bude tvrdošíjně opakovat, že o ničem neví, nebudeme mu moci nic dokázat.

Jediný problém představovalo špatně pohřbené tělo, respektive zápach, který z něj vzlínal. Ale i s tím si věděl zchytralý rychtář rady.

Skončili na šibenici oba. Modlím se za jejich duše, ale obávám se, že ani Boží milosrdenství není tak veliké, aby je vysvobodilo z plamenů pekelných.