Štěpán Javůrek 

Chaloupky 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Štěpán Javůrek, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-0076-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-0077-0 (mobi)

Tato kniha je věnována všem lidem, 

kteří museli ve svém životě opustit místa, jež milovali. 

Nechť slouží jako vzpomínka na všechny zaniklé obce. 

PROLOG 

Rita Zehrmannová neviděla svůj rodný kraj již více než dvaadvacet let. Dvaadvacet let, která provázela nejprve velká, neutuchající bolest, pak dlouhá a nekonečná řada vzpomínek a nakonec, v posledních letech, sžírající touha vrátit se ještě jednou zpět. Do své staré vlasti. Do svých milovaných hor. Do svého rodného údolí. Do údolí, ve kterém nechala své srdce a odešla odtud jako vyhnanec. Myšlenka na návrat byla v prvních poválečných letech nemožná. Kontinent se po válce zmítal v chaosu. Když se pak konečně všichni usadili a začali znovu budovat své domovy, Evropa se rozdělila na dvě části. Západní, ve které našla útočiště Rita a mnoho jejích původních krajanů, a východní, ležící za ostnatým drátem, ve které zůstala její rodná hrouda.

Rány způsobené válkou a následným odsunem byly navíc stále čerstvé a bolavé. Jak pro Čechy, tak pro odsunuté Němce. Když konečně po mnoha letech povolily v Československu ledy, a bylo tedy možné uvažovat o návštěvě staré vlasti, psal se rok 1968.

Ritě bylo tou dobou již dvaaosmdesát let. Právě kvůli pokročilému věku a zdravotním obtížím, které přicházely, nejprve s cestou váhala. Ale touha a hlas srdce ji nesly do dáli přes kopce, ještě jednou spatřit místa, kde byla v životě nejšťastnější, kde ale také zažila nejvíce bolesti a utrpení. Osud si nevybírá.

Nakonec umluvila Gerda, svého nevlastního syna, který ji miloval a ctil jako matku, aby s ní tu dobrodružnou a bláznivou cestu podnikl. Nejprve se tomu nápadu bránil. Ne snad z pohodlnosti nebo lenosti, ale z obavy, zda Rita takovou cestu může zvládnout. Nakonec se však nechal přesvědčit, a byl dokonce tím, kdo domluvil a zařídil vše potřebné na německé straně.

Zařídit povolení vycestovat u úřadů v zemi, kterou hodlali navštívit, nebylo snadné. Československo bylo sice probouzející se, ideály naplněnou krajinou, která prožívala své obrozené jaro, ale stále to byla země socialistická. Dnes konečně nastal den D, kdy měli vyrazit na cestu. Rita stála doma u svého zrcadla a prohlížela si jeho odraz. Kdysi odjížděla ze své staré vlasti jako zralá žena, s vráskami od smíchu i od starostí, s pár šedivými vlasy, přesto však plná života. Dnes se tam vracela jako malá bělovlasá stařenka s bledou, prosvítající kůží. Měla strach, co by na to řekli ti, kteří ji tam znali. Pak se ale své pošetilosti musela zasmát. Nikdo z těch, co byli, už nežil. Dooblékla se a vyšla před dům, kde na ni čekal přistavený mercedes-benz. S námahou nastoupila do vozu. Když se za ní zaklaply dveře a Gerd zařadil rychlost, nechala za sebou svůj dům, svou ulici a své město, kde se po válce usadila. Vydala se vstříc místům, kde žila život předtím, než se vše rozpadlo na kousíčky.

Cesta rychle ubíhala. Rita a Gerd si povídali, ale čím více se blížili k hranici Československa, tím méně se stará paní dokázala soustředit. Hraniční přechod na Pomezí překročili bez problémů, nešlo si ale nevšimnout, že těch, kteří se přes hranici vydávali opačným směrem, je drtivá většina. Když později projížděli šedivým a ospalým Chebem, měla Rita všechny smysly v pohotovosti. Hltala krajinu za okny vozu, chtěla si to vše pamatovat. Věděla, že další šanci už jí život nedá. Silnice ujížděla pod koly, Kaceřov, Chlum Svaté Máří, Sokolov, Nové Sedlo.

V okamžiku, kdy vyjeli kopcem nad město Chodov, zjevily se jí poprvé před očima krušnohorské kopce jako na dlani. Píchlo ji u srdce a hrdlo se jí stáhlo. Moje hory. Když pak Chodovem projížděli, rozhlížela se kolem, po šedivých ulicích a rychle rostoucích panelových domech. Takové Sudety neznala. Bylo to tu stejné jako všude v okolí. Nová sídliště, školky a obchody, vše hranaté, stejné, fádní. Po malebných domech, které kdysi lemovaly ulice měst, ani památky.

Dál v Nejdku, to už byli v místech, kde to dobře znala, ji do očí uhodila zašlá sláva toho kdysi důležitého města. Domy byly neupravené, cesty rozbité. Jako by válka skončila teprve včera. Za okny na ulicích pozorovala cikány a různá špinavá individua, která sem prostě nedokázala zařadit. Proč nás odtud vyháněli, když to zde sami nemilují, napadlo ji. Jak se dostali do jejich hor? Projeli kolem skalnatého ostrohu, minuli železárny a už se ubírali dál, do mírného kopce, směrem k Novým Hamrům. Rita jen kroutila hlavou a tiše si pro sebe vzpomínala na ta místa. Tady se odbočuje směrem na Rudné. Tady se chodívalo po kolejích do Nejdku na trhy. Tady někde skončil svůj život Hugo Hahn. A tudy jsme jeli naposledy, když jsme opouštěli naše hory.

Konečně dorazili do Nových Hamrů. Gerd zastavil vozidlo na place před velkým, ale zanedbaným hostincem, který si Rita pamatovala jako hotel Röhm. Tam už stál, opřený o svůj gazík, vousatý hromotluk s cigaretou, který se na ně podezíravě zahleděl, odplivl si na zem a vydal se jejich směrem.

Gerd vystoupil, představil se a předal vousáčovi dohodnuté peníze. Pak pomohl z vozu i Ritě. Bez vousáče dál cestovat nemohli, protože tam, kam se chystali, bylo přísně střežené hraniční pásmo. Rita vystoupila a uvědomila si, že stojí po více než dvaceti letech na rodné půdě. Trochu se jí zamotala hlava. Gerd cítil její slabost, přidržel ji a tázavě se na ni podíval. Dala mu najevo, že je v pořádku, a nechala se pohodlně usadit na zadní sedadlo špinavého, nepohodlného auta. Nešlo si nevšimnout, že i Hamry jsou mrtvé město. Menší, než si jej pamatovala, bez života. Mnoho domů bylo opuštěných, tu a tam chyběly tašky na střeše, bylo vymlácené okno, padala omítka. To, co bylo obydlené, nebylo ani trochu pěkné. Copak to tady ti lidé, kteří zde žijí, nemají rádi? Gazík se vydal na cestu. Rita byla přilepena na šmouhaté okénko a v očích se jí leskly slzy. Na konci té smutné vsi náhle vykřikla, aby zastavili. Vousáč neochotně poslechl a Rita se s Gerdovou pomocí vysoukala ven. Zadívala se do stráně, kde stál opuštěný, polorozbořený dům. Tady kdysi žila Betty, služebná v domě pana Grosse. Dobrá Betty, která svou odvahou zachránila Floriána před gestapem. V tu chvíli na ni vše ztěžka dopadlo. Nic není jako dřív. Všechno je nenávratně pryč. A ona se s tímto krajem musí rozloučit. S láskou a respektem, že věci jsou takové, jaké jsou.

Poručila si, že bude silná. Nastoupila zpět do vozu a konečně se vydali směrem k Jelení. Jeli po rozbité asfaltové cestě. Po chvíli minuli odbočku k Chaloupkám. Kolik je to let, co tam Rita nevkročila? Ani dnes to neudělá. Vousáč měl otevřené okénko a Rita se tak mohla zhluboka nadechnout do starých plic. Cítila svůj les. Poznala ho. Nikde jinde les nevoněl tak jako tady. Věděla, že Gerd nic necítí. Věděla, že ani vousáč necítí zhola nic, i když by měl. Ona však dýchala zhluboka, obklopená vůní svého mládí. Cesta se začala stáčet stále více doleva a to znamenalo jediné, už budou v údolí. Po pravé straně silnice hučela Černá voda. Poslední ostrá levá zatáčka, ve které gazík nadskočil na nerovnosti, les se začal rozestupovat a najednou je do očí uhodilo světlo. Rita si je zastínila rukou, a než přivykla ostrým slunečním paprskům, vousáč odstavil gazík na malém prostranství před původním domem, kterému, jak Rita pamatovala, říkávali Villa. Vystoupili z auta. Nasála do plic studený horský vzduch a pohlédla na holé stráně údolí, po kterých běhala už jako malá dívenka. Došli po cestě až k místu, kde se odbočovalo k Chaloupkám, a tam se zastavili. Bylo to na ni moc vjemů naráz.

Gerd ji podepřel, ale ona ho jemně opustila. Došla na břeh Černé vody, kde kousek od křižovatky přežíval původní kamenný mostek, u kterého nejednou sedávala. S námahou se tu posadila i dnes, spustila nohy nad klidně šumící hladinu a rozhlédla se kolem. Ti dva za ní viděli jen prázdné údolí, sem tam torzo domu, kamennou hráz, zbytky suti. Až při druhém pohledu našli terénní nerovnosti, které jasně ukazovaly na původní zástavbu. Ona však měla před očima něco docela jiného.

Viděla údolí plné domů s černými střechami, viděla cesty a cestičky, které lemují stromy. Viděla příkrou střechu kostela a nad ní vysokou věž s mosaznou špicí, i když už tu žádný kostel nebyl. Vedle kostela viděla starou faru, kde žil její milovaný farář Adler. A kde pak ona trávila poslední léta své přítomnosti zde na Jelení. Viděla lidi putující od jednoho domku k druhému, stojící na zápraží a nastavující tváře letnímu horskému slunci. Viděla jejich děti, hrající si na březích vody. Viděla to, i když už tu žádní lidé nebyli. Ona se ale té smutné přítomnosti bránila zuby nehty a dál živila svoji představu. Obraz údolí pevně vtisknutý do její duše.

Támhle bydleli Weikertovi a nalevo přes cestu stál velký dům Jacoba Moschla. Starého poctivého Jacoba. Tam dál Seifertovi, Ulmann, Bachmannovi. A tam Schusterovi. Každý Schuster se jmenoval Rudi a byli jich čtyři generace. Za nimi Lohwasser, Hannawald. Jediný dům, který stál neporušen, byla hospoda Gerharda Pechera. Ach, tam se něco nasedával její Martin. Nikdy nevěděl, kdy má dost. A tam kus nad hospodou, tam ve stráni, to je přece její dům! Viděla ho, i když ani on už tam nebyl. A kolem údolí lesy, zelené, hluboké lesy. Jen ty se nezměnily. V těch lesích se toulávala s Floriánem. A tam někde, tímhle směrem, tam bylo to místo, kde ji poprvé políbil. Ach bože, jak je to dávno.

Zavřela oči a dál se toulala v myšlenkách po starých časech. Tady se odehrával život, který měla ráda, tady se narodila, vyrostla, tam, hned vedle kostela, chodila do školy. Na stráni naproti stával velký Grossův dům. Do něj se provdala Františkova Hana. Moc štěstí v něm ale nenašla. V místech, kde měli Grossovi své hospodářství, trčel osamocený strom, který tu byl už od jejího mládí. Tak, další pamětník starých časů. Musím ho jít pozdravit, pomyslila si.

Obtížně a s Gerdovou podporou se belhala do stráně, vousáč za nimi nervózně přešlapoval, kouře jednu cigaretu za druhou. Ten už by nejradši z toho místa duchů mazal pryč. Gerd to vycítil a poslal ho dolů do Hamrů s domluvou, že se pro ně pozdě odpoledne vrátí. Došli ke stromu, Rita se pohodlně opřela o starý pokroucený kmen a měla celé své Jelení před sebou jako na dlani. Víčka jí padla, zaklonila hlavu dozadu a v myšlenkách se vrátila daleko zpět, do minulosti, aby si ještě jednou, naposledy, připomněla ten tajuplný příběh, který se v těchto horách odehrál.

1 

Příběh, který si Rita v hlavě promítala, však začal někde jinde než tady na Jelení a ovlivnili ho dva chlapci, kteří v dobách svého mládí o horách v pohraničí zhola nic nevěděli. Jeden se jmenoval František Hrubý, druhý Florián Talich a vyrůstali kousek od sebe v malém městečku Rakovníku, nedaleko největšího českého města Prahy. František Hrubý žil v malém bytě na rakovnickém náměstí. S otcem, který pracoval v místní fabrice jako kovář, a s maminkou, která byla krejčová. Rodiče spolu žili šťastně, a tak bylo Františkovo mládí krásné, plné lásky. Tatínek měl sestru Annu, která žila v Lišanech, maminka byla ze tří sourozenců. Teta Antonie, zvaná Nany, se nikdy nevdala, žila sama nedaleko od nich a často se se sestrou navštěvovala. Jejich bratr František, později si říkal výhradně Frank, utekl před lety za oceán, do Ameriky, hledat tam štěstí a závratně zbohatnout. Obojí se mu povedlo, neboť se oženil s Francis Hooverovou, dcerou známého bostonského oceláře.

I přes to všechno se dal život Františka Hrubého označit jako klidný a obvyklý. A takový byl od mládí i František sám. Poctivý, dobrý chlapec.

Naproti tomu Florián byl výstředním a neobyčejným už od nejútlejšího věku. Měl zvláštní jméno, které dostal podle jakéhosi Floriána Žarky z východní části Tater. V životě toho muže neviděl, věděl jen, že jeho otci kdysi v horách zachránil život během jednoho z dobrodružství, která jeho tatínek bez ustání podnikal. Dobrodružství a věčné cestování však pro otce skončilo, když bylo Floriánovi deset let. Maminka dostala prudký zápal plic a záhy poté zemřela. Tatínek Jiří se vrátil z cest a nechal se zaměstnat jako dělník v lese. Staral se o chlapce, který rostl do krásy, vodil jej do přírody, vyprávěl mu příběhy z dalekých zemí, ve kterých sám nikdy nebyl. Byl to čestný muž, snažil se ze všech sil nahradit Floriánovi maminku, i když to dost dobře možné nebylo. Přesto prožil i malý Floriš, jak mu tatínek říkal, hezké dětství. Oba chlapci vyrůstali spolu a vedle sebe. Jako nejlepší přátelé. Ani jeden z nich později nedokázal přijít na to, kdy přesně to celoživotní pouto vzniklo. Byli každý úplně jiný. A možná právě to je k sobě přitahovalo. Obdivovali jeden druhého, i když si to neříkali tak, jak to občas mezi sebou dělají děvčata. Chodili spolu do stejné školy, navštěvovali se odpoledne, spolu si hráli, spolu bojovali proti jiným klukům.

Jejich cesty se na čas rozešly až v době, kdy skončili základní školní docházku. O jejich osudu rozhodli otcové. Co by také chlapci v jejich věku mohli vědět o tom, co chtějí v životě dál dělat. A tak se oba dva vydali v jejich stopách. František se učil kovářem a pak nastoupil do Hlinomazovy fabriky, kde po léta pracoval jeho tatínek. Florián se nešel učit ničím, šel rovnou s otcem do lesa, kde ho všemu učil táta a sama příroda. Tak se stalo, že jejich kontakt v těch letech nebyl tak intenzivní, jak byli zvyklí a jak by si přáli. Přesto se stále mohli jeden na druhého spolehnout. Jako ostatně po celý další život.

Zpátky k sobě je přivedla až válka, první v dějinách, která se označovala jako světová. Protože měl továrník Hlinomaz konexe na rakouských úřadech a taky pány oficíry slušně platil, dokázal zařídit, že mnoho dělníků z jeho továrny na vojnu nemuselo. Vždyť válečná výroba je vlastně taky válka, páni oficíři, říkával brunátný, tlustý Hlinomaz a doléval skleničky. Mezi těmi, kteří k odvodu nemuseli, byl i František Hrubý. Když pak zjistil, že přítel Florián, kterého dlouho neviděl, má odejít na frontu, zašel za mistrem a přemluvil ho, že se jim jeden šikovný mladík na formařinu do jejich dílny hodí. A Florián tím byl od zbraní a mundúrů zachráněn. Mistr si po pár dnech za Františkem zašel a mimo zraky ostatních mu pořádnou střihnul přes hlavu.

„Tak ten tvůj kamarád se vyzná ve formařině, jo?“ Prokoukl jeho lest. Ale že byl dobrák, šel dál, nic neřešil a Floriána toho hodně naučil.

Takové štěstí jako mladí už ale neměli otcové. A tak se oba, pár měsíců po Sarajevu, poroučeli k regimentu. Válka byla tragédií pro každého muže, který do ní musel; když měl ale někdo povahu jako Floriánův otec, nenechalo na sebe neštěstí dlouho čekat. Jiří Talich padl po pěti týdnech v uniformě, jak oznámil Floriánovi strohý úřední dopis. Florián se tak v necelých dvaadvaceti letech stal sirotkem, který zůstal sám v jejich malém domku.

Františkův otec zatím posílal domů dopisy plné optimismu a naděje, že vše brzy skončí. Ale oba dva, František i jeho matka Marie, mezi řádky četli, že situace na frontě je horší a horší, a modlili se každý den, aby se nic zlého nestalo. Modlili se až do onoho osudného sedmého prosince roku 1915.

Bylo mrazivé, pošmourné dopoledne. František se vrátil z noční směny, ležel v malé místnosti na tvrdé dřevěné posteli s rukama složenýma pod hlavou. Ten den měl být pro svět kolem stejně obyčejný jako kterýkoliv jiný. Pro svět kolem možná, ale pro jeho osobní svět, pro jeho život a jeho budoucnost to byl den z nejdůležitějších, který vše dosavadní obrátil vzhůru nohama. To však František nemohl tušit.

Ležel zatoulán kdesi v myšlenkách, když u dveří jejich skromného bytu někdo zaklepal. Chlapec sebou trhl a všechny jeho smysly byly v tu chvíli v pohotovosti. Slyšel matku, jak jde neznámému návštěvníkovi otevřít, a snažil se zaslechnout ji nebo nečekaného hosta. Někde uvnitř měl neurčitý pocit, že se muselo odehrát něco zlého. Byl to instinkt, tušení. Matka stála s cizím návštěvníkem dlouho u dveří a poslouchala. Byl slyšet jen monotónní a tlumený mužský hlas, ze kterého ale nebylo zřetelné, o čem se v chodbě hovoří. František se začal bát. A jeho zlá předtucha se ukázala jako správná. Tak nejen Florián. Už i jemu vzala ta prokletá válka otce. Hovor v chodbě skončil, Františkova maminka se vrátila do pokoje, otevřela dveře a opřela se o futro, s hlavou nakloněnou na stranu. Marie Hrubá se mlčky dívala na syna a po tvářích jí stékaly slzy. František vstal, došel k ní a pevně ji objal. Stáli tam dlouho jako zvláštní sousoší neštěstí, nic neříkali a věděli, že zůstali sami. Bez manžela a bez otce, který se domů již nikdy nevrátí.

František v tu chvíli pochopil, že jeho bezstarostné mládí právě skončilo. I když to ani jeden z nich nevyslovil nahlas, byli rádi, že na tu tragédii nejsou sami.

Františkova maminka Marie Hrubá ovdověla v nejlepším věku a plna života. Byla to statná, rázná žena, která s každým jednala a zacházela přímo a od srdce, za což ji většina lidí, kteří ji obklopovali, měla ráda. Byla zvyklá se postarat, když bylo třeba, a brát život takový, jaký byl. Smrt manžela ji hluboce zasáhla a ublížila jí, přesto se ze všech sil snažila nedat najevo smutek. Neupadnout v sebelítost. Naopak. Pyšně zvedla hlavu, osušila si smutné oči a pláč si nechávala na chvíle, kdy byla sama a nikdo ji neviděl. Díky její dobré povaze spolu se synem vše zvládli lépe, než by to dokázal kdo jiný.

Ten den, kdy František ztratil otce, se ale stalo ještě něco důležitého. Něco, co mělo zásadní dopad na jeho další život. Celé odpoledne mladý muž bezcílně bloumal po jejich nevelkém bytě, srdce sevřené a rozbolavělé. Večer měl jít na další směnu do továrny, ale zabít čas do té doby bylo skoro nemožné. Matka se zavřela sama v kuchyni. Uklízela, vařila, porovnávala nejrůznější věci. Během toho si sem tam utírala slzy. Občas se usmála na Františka, k hovoru však nic neměla, chtěla být ve svém neštěstí alespoň to odpoledne sama. Než přijdou známí a příbuzní, kteří ji budou utěšovat, nevědouce, jaká slova volit. František chvíli zvažoval, že se vypraví k Floriánovi, nakonec se ustrojil a vyrazil s předstihem do práce, toulat se chvíli jen tak po městě.

Ani nevěděl, jak se dostal na náměstí, nad kterým pomalu zapadalo slabé zimní slunce. Procházel podél osvětlených oken potemnělých domů, za nimiž se odehrával život. Se zájmem nakukoval dovnitř, vždy na zlomek vteřiny, hned zase pokračuje. Tak koukl do okna pekárny, kde se zametalo, viděl do okna spořitelny, kde seděl starý pán za stolem a horečně psal, v dalším viděl sedět dívky vyšívající cosi, sedíce kolem kulatého stolu. Udělal ještě krok a zarazil se, jako by do něj udeřil hrom. Cítil se, jako by mu do břicha spadl těžký kámen, srdce se mu prudce rozbušilo a pomalu se vracel zpět k tunelu světla, které z půlkulatého okna vycházelo. Vzadu u stolu, téměř čelem proti oknu, seděla dívka, která to všechno způsobila. František poodstoupil krok bokem, aby na ni dobře viděl, ale sám nebyl spatřen. Měl dojem, že ji už kdysi zahlédl, ale jistý si nebyl. Její dlouhé prsty hbitě pracovaly s jehlou a nití, sama neznámá dívka soustředěně seděla mírně předkloněná nad stolem a vyšívala.

Měla štíhlý, dlouhý krk a vystouplé lícní kosti, které vykukovaly nad lemem haleny. Světle hnědé vlasy byly na vrchu hlavy sepnuty do drdolu, z něhož padaly živé, kudrnaté pramínky podél malých uší. Plné rty měla protaženy do mírného úsměvu a ve tvářích se jí rýsovaly souměrné dolíčky. Když zvedla hlavu, aby si odhrnula padající pramínky vlasů, viděl její tmavé, malé, ale hluboké oči. Celá byla zkrátka nádherná.

Stál tam zcela bez dechu, omámen, zmaten, hluboce zasažen. Když se podívala na některou ze svých kolegyň a hezky se usmála, měl v břiše šimrání, které mu projelo celým tělem a zasáhlo všechny jeho smysly. Stál by tam snad celou noc, dávno již ztratil pojem o čase. Na věži kostela svatého Bartoloměje začala odbíjet šestá hodina večerní. Zvuk zvonu se odrážel od dlažby náměstí a rozléhal se po okolí. Teprve ten vytrhl Františka z okouzlení. Zděšen si uvědomil, že mu právě začala noční směna, a rychle se rozběhl po studené zemi pryč.

Od toho dne, kdy František přišel o otce a zároveň ho očarovala neznámá dívka, uplynulo mnoho času. Zima pominula, a zatímco srdce zasažené bolestí se pomalu učilo žít dál, srdci zasaženému touhou nebylo pomoci. František se od toho osudného dne často vracel na místo činu, neboť odpozoroval, že dívky se ve stejném domě scházejí pravidelně. Vždy ve stejný den a tentýž čas. A tak se na ono místo vydával každou středu odpoledne. Postával nedaleko od okna, za kterým dívky pracovaly, nakukoval dovnitř a prohlížel si ji. Později, když už nebylo možné schovat se za závoj šera, seděl vždy o kus dál na oji valníku či na lavičce a čekal, až se dívky objeví ve dveřích domu, aby ji mohl znovu na kratičký moment spatřit. Mnohokrát už ji chtěl oslovit, sbíral k tomu odvahu a vždy nakonec jeho strach našel důvod, proč to nejde. Nikdy nebyla sama, vždy se kolem ní motala celá skupina dívek. Občas už s potícíma se rukama udělal nesmělý krok směrem k jejich loučícímu se hloučku, pak ale změnil směr a s bušícím srdcem odešel.

Doma si vždy přikazoval, že tentokrát ji už osloví, po návratu si pak vyčítal, že to neudělal. Jednu středu se dokonce neobjevila a Františka přepadla panika, že ji už nikdy nespatří. Když další týden znovu přišla, pocítil úlevu a věděl, že dnes už to musí udělat.

Byl opřený o stěnu domu kus dál od místa, kde se dívky živě bavily, než se vydají každá svým směrem. Stála mezi nimi v kostkované sukni sahající až k zemi, která schovávala její dlouhé nohy. Přes ramena měla přehozený přiléhavý modrý svetřík, který se sukní báječně ladil. Nad tím pak vykukovala smějící se krásná tvář, kolem níž se spouštěly pramínky vlasů. Nebylo již na co čekat. Nebylo cesty zpět. František vyburcoval veškeré smysly a rozhodným krokem se vydal přímo k ní. Šel rychle, nervózní a pln očekávání, prosmýkl se mezi dvěma dívkami, postavil se čelem proti ní a nahlas ji oslovil.

„Dobrý den,“ vypadlo z něho překotně.

V tu chvíli se cítil plný sil a odhodlání. Kostky byly vrženy. Nevšímal si chichotu okolo stojících dívek, díval se přímo na Annu, která se drobně zarděla ve tváři.

„Dobrý den,“ odpověděla mu a tónem hlasu naznačila překvapení.

Párkrát si už toho milého hocha všimla, líbil se jí, to nemohla popřít. Ale že ji zde takto přímo oslovil, to pro ni bylo překvapením.

František na malou chvíli nevěděl, co říct dál, trvalo jen pár vteřin, než se vzpamatoval, oběma jim ale připadal ten drobný prostoj jako věčnost. Později, když na to vzpomínali, vždycky se tomu milému rozpačitému momentu zasmáli.

„Mohl bych Vás doprovodit domů?“ konečně zareagoval.

„Jak víte, že jdu domů?“ opáčila bezprostředně a přes rty jí přeběhl drobný, sotva znatelný úsměv. Bože, já s ním snad laškuji, překvapila sama sebe.

František po této odpovědi zůstal stát jako solný sloup. Oči měl vytřeštěné překvapením. Jeho šok a určitá bezradnost ji rozesmály. Ještě chvíli na ni civěl a pak se začal smát také.

„Budu ráda, když mě doprovodíte,“ řekla Anna a Františkovi bylo v tu chvíli nepopsatelně krásně.

Cítil se jako ještě nikdy předtím. Jako by vyhrál nějaký závod, jako by vylezl na nejvyšší horu.

Ostatní dívky je stále sledovaly, chichotaly se do dlaní a šeptaly si. Oba tak měli potřebu konečně jít. František už chtěl udělat první krok a pak si uvědomil, že vlastně neví, kterým směrem se vydat, má-li jít směrem k jejímu domovu. Bylo to celé úsměvné. Když se jejich nohy konečně daly do pohybu, šli chvíli jen tak mlčky vedle sebe.

„Já jsem František,“ prolomil konečně hradbu mlčení a představil se jí.

Krásné jméno, pomyslela si.

„Já jsem Anna,“ opáčila poté, otočila se k němu a podali si ruce.

Její ruka byla drobná a jemná a Františkem poté, co se jí prvně dotkl, opět projela vlna slabosti.

„Vím, že se jmenuješ Anna.“

„Víš to?“ vzhlédla k němu s mírným překvapením.

„Neměj mi to za zlé, ale já už tě dlouhou dobu pozoruji. Chodím sem od zimy každý týden a sbírám odvahu tě oslovit,“ řekl jí naprosto bezelstně.

Musel jít s pravdou ven. Zúžila své hnědé hluboké oči do úzké štěrbiny, která prozrazovala, že loví z paměti matnou vzpomínku, která poletuje kolem.

„Á, tak proto!“ chytla se najednou stébla. „Já jsem tě tu už viděla, proto mně přišlo, jako bych tě znala!“ dovtípila se náhle.

František jí pak vyprávěl celou tu historii, ona napjatě poslouchala a společně se tomu smáli. Bylo jim krásně oběma.

Byla to jejich první společná vycházka, první středa, která se pak pravidelně opakovala. Anna bydlela v nedaleké vsi, zvané Senomaty. Přes týden ale trávila většinu odpolední v rodině své tety, jež bydlela kousek od místního náměstí a v Rakovníku provozovala vyhlášenou pekárnu. Jejich první vycházka tak trvala sotva půl hodiny, pro ně dva ale byla ta půlhodina ze všech nejmilejší. Když se spolu ten den loučili, zeptal se jí František, zda ji může i další týden doprovázet. Byla to však otázka zbytečná, neboť jeho okouzlení z ní, které pěstoval týdny a měsíce, než dostal příležitost ji poznat, cítila ona již po tomto prvním setkání také. Ani jeden z nich to ještě netušil, ale v jejich otázce již bylo rozhodnuto.

Od té chvíle se středy staly jejich dnem. Když jim středeční podvečery přestaly stačit, vídali se stále více a více, až to bylo, byť na několik minut, takřka denně. Jejich přátelství se záhy proměnilo v lásku. Opojnou, intenzivní a upřímnou. Štěstí naplnilo jejich životy a brzy nastal čas, kdy Anna poprvé navštívila domácnost Hrubých a poznala Františkovu matku Marii, stejně jako Floriána, věrného přítele svého milého.

I ona představila Františka své rodině. Nejprve tetě a strýci Sýkorovým. Byla pyšná na to, jak ho přijali. Zbýval poslední krok, návštěva rodinného statku v Senomatech. I na tu brzy došlo a František se tak seznámil s jejími rodiči, prarodiči, bratry a dalším příbuzenstvem, které snad tvořilo polovinu obyvatel vesničky.

Byla to mezi nimi láska opravdová a jako taková nemohla být jen duševním souzněním, ale brzy také láskou fyzickou. Ostatně byli oba mladí, toužící a život měli před sebou. Stalo se tak po čase ne dlouhém, že Anna na sobě pozorovala věci nové, dosud nepoznané a její zprvu podezření se proměnilo v jistotu. František byl štěstím bez sebe, když se dozvěděl, že bude otcem.

Když pak ale přišlo na to říci tu novinu rodině, byla v něm malá dušička. Matka přijala zprávu s dojetím, to tušil. Když ale, drže Annu zpocenou rukou, klepal na vrata statku Puldových v Senomatech, měl srdce až v krku. I tady vše proběhlo dobře a doopravdy krásně. Starý statkář Pulda, muž již skoro sedmdesátiletý, ovšem hromotluk plný síly, nejprve zalapal po dechu a pak Františka dobrácky plácl po zádech tak, že ten se skácel jak široký tak dlouhý na podlahu. Pulda ho sbíral, usmíval se a volal okolo sebe, že ti mladí dnes nic nevydrží. Pak se mu změnil obličej na vážný, chytil Františka pod krkem a řekl mu svým hlubokým hlasem:

„Doufám, že si ji vezmeš!“

A když František přidušeně, ale souhlasně kýval, seč mohl, objal ho budoucí tchán a na statku bylo dlouho do noci veselo. Mladí se pak nastěhovali k Marii do bytu, tak to chtěli, a začaly přípravy na veselku.

Svatba se konala 9. června roku 1917, naprosto nevhodně uprostřed válečné vřavy. Ale dítě bylo na cestě, a tak to nešlo jinak. Do příprav byla zapojena celá široká rodina. Každý, kdo mohl a nebyl zrovna ve vojenském, rád přidal ruku k dílu. Den před veselkou bylo v rakovnickém bytě těsno. Marie nervózně pobíhala z místa na místo, z jednoho pokoje do druhého, v patách za ní pak Aniččina maminka Jarmila, která se také snažila přispět svou troškou do mlýna. Ty dvě ženy si v práci, byť byly každá z jiného těsta, dobře rozuměly. Na Annu, která nebyla zvyklá jen nečinně přihlížet, moc práce nezbylo, proto alespoň pozorně kontrolovala, jak přípravy probíhají. Tu a tam s něčím pomohla a poctivě si odškrtávala ze svého seznamu. Na pomoc přišly během odpoledne ještě další dvě ženy, starší sousedka z vedlejšího domu a Tonička, Mariina sestra.

V bytě už nebylo takřka kam šlápnout a muži se zde spíš pletli, než aby byli k užitku. František si proto odpoledne, s tichým souhlasem přítomných žen, sbalil své věci a odkráčel k Floriánovi, kde měl dnes přespat, aby neviděl nevěstu dříve než těsně před odjezdem na obřad. Rozloučil se tedy se všemi, políbil vroucně nastávající manželku a s ulehčením chvatně zmizel ven. Ženy dál pracovaly a muži, František s Floriánem, získali čas na důvěrný rozhovor v přítelově malém domku.

Poseděli spolu u dřevěného stolu, na kterém stály dvě skleničky naplněné dobrou domácí slivovicí.

„Tak z tebe bude zítra ženich,“ prohodil takřka nevěřícně Florián s úsměvem na tváři, v němž se zrcadlilo trochu údivu a mnoho radosti.

„A ty seš tady v domku pořád sám, svobodný a nedobytný rakovnický krasavec,“ žertovně se do přítele navážel František.

„Jaký já jsem krasavec. Spíš osamělý poutník, co proplouvá životem,“ zahleděl se Florián do prázdna a pak pokračoval:

„Kdepak, můj milý příteli, to ty jsi tady vítěz. K čemu jsou mi nápadnice. Já jsem svůj ráj srdce v labyrintu světa ještě nenašel,“ poplácal Františka po rameni a poté zvedl sklenku na zdraví a štěstí. Bylo v tom hovoru mnoho pravdy.

Ještě tam tak chvíli seděli a povídali, netrvalo však dlouho a všechna okna ve Floriánově malém domku potemněla a oba muži ulehli do postelí. Nechali ještě hlavou vířit myšlenky, každý už sám ty své. František se obracel k zítřejšímu dni a rozjímal, jaké to všechno bude, zatímco Florián se toulal kdesi v horách, v hlubokých lesích a hvozdech, kam ho to v poslední době táhlo čím dál víc. Pak oba dva zmohl spánek.

Samotný obřad se konal v kostele svatého Bartoloměje, který se tyčil na konci rakovnického náměstí. Před kostelem postávali jen jednotlivci, většina svatebčanů byla již uvnitř. Kromě nevěsty a svědků, kteří právě v ten moment stáli před oltářem, byli ostatní svatebčané rozsazeni v lavicích kostela, jichž byla obsazena více než polovina. Seděli v řadách za sebou, rodiče, bližší příbuzní, vzdálenější rodina, přátelé, sousedé, známí i pár zvědavců. Františkovi srdce skákalo až v krku, hluboce dýchal a bylo na něm znát pohnutí. Hlavu měl mírně ke straně a poslouchal každé slovo, které bylo knězem vyřčeno. Anna, v bílých šatech, štíhlá, rovná a vysoká, stála o poznání klidněji, přesto i ona byla dojata a rozrušena. Vlasy měla vyčesané dozadu, rty sevřené, vypadala v tu chvíli mnohem starší, než ve skutečnosti byla. V jednom okamžiku se po ní František ohlédl a ona mu pohled s něžným úsměvem oplatila. Bylo v tom vše. Láska, oddanost, věrnost, ale i vzájemná úcta.

Anně šla za svědka švagrová Jana, manželka jejího bratra Antonína. Když jí Anna svou volbu oznámila, byla dojata a poctěna. Své svědectví brala jako velký úkol a závazek, proto se mohla přetrhnout, aby byla u všech příprav. Pomáhala, seč jí síly stačily, a kdykoliv to jen šlo, vyrážela ze Senomat do Rakovníka, aby byla Anně a Františkově mamince k ruce. Teď, když konečně stála za Anninými zády, z ní veškerý tlak spadl a současné okamžiky si užívala plnými doušky. Františkův svědek Florián byl jako vždy elegantní a charizmatický. Nejedna žena se za ním ten den otočila, ať už nenápadně, nebo zcela bez ostychu. Nyní stál za Františkem jako voják, rovně, vzpřímeně, s bradou vytaženou vzhůru. V dalších řadách se na sebe tiskli přátelé a příbuzní, každý se snažil, aby dobře viděl a slyšel.

Pak už šlo vše rychle a překotně. Nejdříve řekl své ano František, pak jeho krásná novomanželka. Následoval první polibek, slavobrána a už vycházeli z temného kostela do ostrého slunce, zasypáni rýží a okvětními lístky.

Nasedli do připraveného kočáru, za nimi se začal tvořit průvod pěších, povozů, dokonce i pár aut bylo k vidění. Celý ten rozmanitý průvod se vydal směrem k cestě vedoucí do Senomat. Silnice rychle ubíhala, brzy se objevil Rakovnický potok a rozlehlá pole a louky, na jejichž mezích se tyčily ne příliš husté, ale přesto vysoké lesy. Netrvalo dlouho a po levé straně silnice vyrostla místním dobře známá alej topolů. Přehoupli se přes malý horizont a již byla vidět první senomatská stavení. Projeli mezi bíle natřenými domy, ze kterých vykukovali a vybíhali zvědaví sousedé.

Svatba na vesnici byla pokaždé velikou událostí. Válka neválka. Cesta se zúžila a domy houstly, až konečně zatočili doleva a objevila se před nimi okrouhlá náves, kterou po okraji obkroužili. Když přijížděli ke kostelu, byl již po levé straně vidět Puldovic statek. Dovnitř stavení vjeli širokou branou, která zleva přiléhala na žlutě natřenou hlavní budovu, kde Anna vyrůstala. Za domem se rozprostíral malý dvoreček, za nímž následovala široká, obrovská a překrásná zahrada se spoustou ovocných stromů, keřů, záhonů a zákoutí. Zahrada byla pýchou paní Puldové, která na ní trávila mnoho času. Po pravé straně lemovala zahradu hospodářská stavení, kůlny a sklad obilí, za zahradou měla rodina pokosenou louku, kam vyháněla dobytek.

Kousek za malým dvorkem, v příjemném stínu jabloní, stály na zeleném trávníku stoly přikryté bílými ubrusy. Těmi nejlepšími, jaké měli. Kolem stolů byla rozmístěna spousta židlí, bylo jich potřeba tolik, že ani nemohly být všechny stejné. Na stolech pak bylo prosté, ale přesto vkusné prostírání, talíře, příbory, ubrousky, sklenice. Ve velkých mísách ležela již nyní spousta nejrůznější zeleniny, ve džbánech stála voda. Ve větvích jabloní, které byly již odkvetlé, byly bílé pentle, fábory, zlaté stuhy a další výzdoba. Celé to místo zářilo zlatavou a bílou barvou, které vynikly v kontrastu se zeleným okolím. Když to celé Anna viděla, polkla naprázdno a musela se přemáhat, aby se nerozplakala vděkem a radostí.

Než se vše usadilo, panoval okolo zmatený mumraj.

Vše se celý den točilo okolo snoubenců, kteří si teď mohli konečně na chvíli vydechnout. Každý se staral o sebe a o to, aby se co nejdříve pohodlně usadil. Vznikl i první drobný konflikt, když Kateřina, manželka Ančina nejstaršího bratra Jaroslava, nabyla pocitu, že by měla sedět na lepším místě. Jaroslav ji pevně uchopil za rameno a mezi zuby procedil: „Sedni si na místo a nepřiváděj mě do trapné situace. Musíme to vydržet!“ Tím utnul celou debatu.

Ze širokého příbuzenstva se zde sešli téměř všichni. Pohromadě seděly ženy z Františkovy strany. Dojatá maminka Marie a její o čtyři roky starší sestra Antonie, doplněné sestrou po zesnulém Františkovu otci, Annou Tichotovou z Lišan.

Bratr Marie a Antonie Frank, žijící v Americe, chyběl. Se zbytkem rodiny udržoval alespoň korespondenční kontakt, věděl proto o svatbě předem. Jeho písemná gratulace novomanželům nedorazila až do dne obřadu zpět, což nebylo vzhledem k mezinárodní situaci nijak překvapivé. Ze strany Františkova příbuzenstva byla tímto účast vyčerpána. Rodina Puldů byla zastoupena početněji. Na svém čestném místě hlavy klanu seděl otec Jaroslav s mohutným knírem, vedle něj manželka Jarmila, která měla oči stále na stopkách, zda je všeho dostatek. Dále tu byli sourozenci Ančiných rodičů – otcův bratr Karel s rodinou a Jarmilina sestra Božena s manželem a dětmi. Přítomen byl dokonce i rodinný staršina, Ančin dědeček Cyril Pulda, kterému bylo úctyhodných dvaadevadesát let a stále si udržoval svěží a bystrou mysl a jasný úsudek. Rodina Puldů byla pověstná tuhým kořínkem, který její příslušníci měli po generace. V neposlední řadě tu pěkně dokola seděli všichni tři Ančini bratři, tak rozdílní vzhledem i povahou, jako by ani nebyli z jedné krve.

Hubený, elegantní, ale také vysoce arogantní Jaroslav byl začínajícím pražským advokátem, tvářil se však, jako by sám vedl celou kancelář na Příkopech. Vedle něj manželka Kateřina a jejich tři děti. Jaroslav byl šarmantní sukničkář s uhlově černými vlasy a uhrančivým pohledem, který se stále raději oddával nočnímu životu, hrál karty, stýkal se se spoustou žen a navrch se snažil udržovat fasádu spořádaného otce od rodiny. Oproti němu na jeho ženě Kateřině, kdysi půvabné a krásné, se projevily tři porody, stejně jako lenivost a sklon k životu v pohodlí. Byla oplácaná, tváře měla naducané, čím ale byla silnější v pase, tím byla pyšnější, panovačnější a více domýšlivá. Nechala si říkat milostpaní, doma měla služku, zvykla si na život na vysoké noze a s rodinou svého manžela se stýkala jen s největším sebezapřením. Měla pocit, že se k ní, manželce advokáta, nehodí stýkat se se sedláky, kteří mají, jak říkávala svým přítelkyním, boty od bláta. O co více se navenek tvářila povýšeně a lhostejně, o to méně se dokázala smířit s manželovými zálety a avantýrami. Jejich rodinný život byl v čím dál větším nepořádku. Kolem nich byly rozsazeny jejich tři děti. Nejmladšího Karla měla na klíně mladá služka Julie. Jaroslav se na Karlíka usmíval a hladil ho po vlasech, daleko více než vlastní syn ho ale zajímaly dlouhé hubené nohy, které Julii koukaly z nažehlené bílé sukně. I v tomto slavnostním okamžiku si Jaroslav dokázal představovat, kam až by se dostal, kdyby ji pohladil od kolena výše.