Vlastimil Vondruška 

Manželské zrcadlo 

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY XIV 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2020 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9588-3 (epub) 

ISBN 978-80-243-9589-0 (mobi) 

Mé ženě Aleně 

I 

Rozárka seděla na lavici v kuchyni a čekala, až se začne voda v hrnci vařit. Na klíně měla otevřenou knihu a zvědavě jí listovala. Byla hospodyní v domě písaře Královské komory Jiřího Adama z Dobronína v Kaprově ulici a nedávno se provdala za jeho pomocníka Petra Korce. Byla hrdá na to, že je vdanou ženou a na znamení svého stavu si své krásné hnědé vlasy zavinovala do bělostné loktuše i doma. Jen když vstoupila do ložnice, k potěšení svého muže si je rozpustila na ramena.

Kniha, kterou jí daroval její pán, se nazývala „Zrcadlo manželství v nově přeložené a u Jana Severína mladšího vydané“. Byl to překlad v německých zemích oblíbené knihy Ehebuchlein od Albrechta von Eyba a obsahovala nejrůznější naučení a příběhy, které měly lidem pomoci k tomu, aby bylo jejich manželství spokojené a křesťanské. Ovšem byly tu i praktické rady, jako třeba jak nakládat s penězi, aby se dům nezadlužil, či jak vařit, aby byl muž spokojený a chutnalo mu.

Rozárka tu knihu neviděla poprvé. Před týdnem ji dostala Benedikta z jejich ulice, manželka představeného cechu pekařů. Urazila se a s manželem se pohádala, že ona nepotřebuje nějaké hloupé rady. A pokud si myslí, že není dobrá manželka, ať to poví hned a řekne, co se mu na ní nelíbí. Rozárka však byla z dárku nadšená. Knihu bezděčně pohladila dlaní, protože si o sobě nemyslela, že je dokonalá, chtěla být Petrovi dobrou manželkou. Navíc ji těšila každá drobnost, která potvrzovala, že je už dva měsíce vdanou ženou.

Vrzly dveře a z mázhauzu vklouzla do kuchyně Barča. Byla hospodyní a kuchařkou v domě perníkáře Thomase v Kožné ulici na opačné straně Staroměstského rynku. Rozárka se s ní přátelila, protože obě pocházely z Plzně. Na nějaké vybavování však během dne nikdy čas nebyl, obvykle se potkávaly ráno u kašny na rynku, kam obě chodívaly s vědry pro vodu. Vždycky si v rychlosti pověděly, co je nového, případně si poslechly jiné služebné. Co byla pro věřící kazatelna, odkud se dozvídali, co se děje v křesťanském světě, to byla pro služebné kašna na rynku. Tady se vědělo o všem, co se ve městě šustlo. Proto Rozárku překvapilo, že se její přítelkyně tak nečekaně objevila, mluvily spolu přece ráno.

„Tys to ještě neslyšela?“ začala zadýchaně Barča. „Je toho plné město. Už ho mají!“

„Koho?“ zeptala se trochu nesoustředěně Rozárka, zavřela knihu a odložila ji na polici nad hlavou, aby ji nedej bože neušpinila.

„No přece toho mordýře zvyjebaného,“ divila se její nedovtipnosti Barča a rychle se uvelebila na lavici vedle ní. „Ráno jsme o tom mluvily u kašny, vzpomínáš? Kousek od domu mého pána, na rohu Kožné a Kunšovy, zemřela v noci v domě U Zelené lípy paní Klárka. Byla tam s manželem u sestry na návštěvě a o něco později za stejně podivných okolností zemřela v tom domě služebná. Dům U Zelené lípy patří tiskaři Janu Severínovi, synovci našeho purkmistra. A představ si, právě jeho odvedl před chvílí rychtář Prokůpek do vězení. Chtěl prý otrávit vlastní ženu, jenže místo Magdaleny to víno vypila její sestra Klárka. Zbytek vína pak tajně dopila služebná Háta. A bylo to!“

„Tu rodinu jsem prakticky neznala, jen od vidění. Odtud je to přece jen pár ulic a musí se přes rynek. Ví se už, proč tu strašnou věc spáchal?“ zeptala se Rozárka se zájmem. Její pán byl navzdory své poklidné službě v úřadu královského podkomořího na Pražském hradě, kde se měl věnovat kontrole hospodaření královských měst, nejlepším vyšetřovatelem Českého království. Kdysi bylo odhalování zločinů jen jeho zálibou, ale v posledních měsících se vyšetřováním zabýval častěji než prací písaře, protože se na něj obraceli vlivní členové dvora a dokonce i sám panovník.

Rozárka se s Jiřím Adamem z Dobronína seznámila během jeho pátrání v Plzni a vstoupila do jeho služeb spolu s bakalářem Petrem Korcem, kdysi spolužákem a dnes manželem. Petr Korec pomáhal svému pánovi při vyšetřování a občas i ona. Byla na sebe pyšná, protože už jednou významně přispěla k odhalení zločince, a proto měla mezi služebnými ve městě stejnou pověst jako Jiří Adam z Dobronína v Královské komoře.

„Nikdo zatím nic jistého neví,“ svěřovala se Barča a opatrně ztišila hlas. „Mně se to však celé nějak nezdá.“

„Dojmy nemají při vyšetřování co dělat, jen fakta,“ upozornila Rozárka. To byla jedna z pouček jejího pána, které ráda opakovala a to jí přinášelo mezi služebnými autoritu, neboť ten, kdo říkal chytrá slova, musel být sám chytrý. Rozárka samozřejmě věděla, že to je jen pozlátko, protože v rodné Plzni slýchala chytrá slova z úst hlupáků, kteří se je naučili, aby si před ostatními dodali na důstojnosti. Slova neznamenala nic, jen skutky. Po opravdové víře horovali hříšníci a zákon oslavovali ti, kteří ve skutečnosti páchali zločiny. Hezké věty byly pro většinu lidí stejný kostým, jaký nosívali herci na jevišti. Nechtěla však Barču poučovat, a proto se jí o poznání laskavěji zeptala: „Máš pro své pochybnosti nějaký skutečně hmatatelný důvod?“

„To bych se za tebou nehnala přes půl města. Já Hátu znala. Možná sis jí u kašny všimla. Tlustá s pihou na tváři. Ráda jedla, i když sama moc vařit neuměla, ale vím naprosto jistě, že nepila víno. Nikdy! Jednou se mi svěřila, že jí po něm není dobře a nadýmá ji. Po paní nikdy nedopíjela! Takže si neumím představit, že by se mohla včera vínem otrávit. Pokud nějaké zbylo, vylila by ho. Co ty na to?“

„A je jisté, že se paní Klárka otrávila vínem?“

„No, říká se to. Jana Severína už v té věci vyslýchali. Zatím tedy po dobrém, ne právem útrpným. Ale kat i jeho pacholek u toho byli, aby mu nahnali strach. Při výslechu sice průběh večera popsal, ale k ničemu se nepřiznal. Přísahal, že s jedem nemá nic společného. To vím od Dobroty, hloupé jméno pro katova pacholka, co?“ ušklíbla se Barča, aby zakryla rozpaky. Nemohla pochopitelně přiznat, že se jí tenhle mládenec líbí, protože byl opravdu pěkný, a i když byl kvůli svému řemeslu osobou sníženou na cti, byl milý a k ní pozorný. Proto mu občas dovolila víc, než by se slušelo, byli víc než přátelé. To on jí před chvílí tajně prozradil, co se při výslechu dělo. Sice mu přísahala, že to nikomu nepoví, jenže Rozárce to povědět musela.

„Potkali jsme se s Dobrotou náhodou a podřekl se,“ pokoušela se Barča uvést to na pravou míru, protože by se jí všechny služebné vysmály, pokud by se provalilo, že je milenkou katova pacholka. Možná by ji její pán dokonce propustil ze služby, protože kat byl v očích měšťanů stejně nečistý jako samotní zločinci. Jednou kdosi prohlásil, že dotknout se kata je stejné jako hladit lejno. Ale protože chápala, že její vytáčky neznějí přesvědčivě, raději rychle pokračovala: „Vyslýchali i Severínovu manželku Magdalenu. Podle Dobroty se ji Jan Severín pokusil otrávit už jednou. Taky vínem, ale napoprvé se mu to nepovedlo. Magdalena si rozhodně nevymýšlí, protože má svědka, lékárníka Damiána. To se stalo předevčírem, no a včera se o to pokusil její muž znovu. Měli hosty, zlatníka Alešíka a jeho ženu Klárku. To je Magdalenina sestra, jak už jsem řekla. Jan a Alešík pili jen pivo a pálenku. Pro ženské bylo pivo a pro radost duše víno, jak se říká. Jenže shodou hloupých náhod si Magdalena a Klárka vyměnily poháry. Jen ty dvě pily u stolu víno. V ničem jiném jed být nemohl, protože jídlo měli všichni čtyři stejné.“

„Jenže proč byl jed v jednom poháru a ne ve druhém?“ namítla Rozárka. Tenhle rozpor byl do očí bijící.

„Dobrota mi řekl, že tady se výpovědi rozcházejí. Alešík si nevšiml ničeho, má jako šperkař zlaté ruce, ale jinak je trochu mdlejšího rozumu,“ vysvětlovala jízlivě Barča. Neměla ho ráda, protože to byl muž bohatý a nezajímavý. „Magdalena tvrdila, že oba poháry naléval její manžel a přitom ten její otrávil. Jan Severín naopak přísahal, že poháry nalévala služebná Háta. Jenže ta to nemůže potvrdit, protože je taky mrtvá.“

„Takže to je slovo proti slovu a jen na základě toho by ho snad soudit neměli.“

„S ohledem na to, že se pokusil otrávit Magdalenu už dříve, se městská rada a rychtář kloní k tomu, že Jan Severín lže. To on musel nasypat do poháru jed, jiná možnost přece není. Ale poslechni si, jak to bylo dál! Klárčin pohár se totiž převrhl, a tak jí Magdalena podala svůj, protože ve džbánu, z něhož se víno do pohárů nalévalo, bylo už jen na dně. Pak nařídila Hátě, ať dojde do sklepa pro další víno. Když se služebná vrátila, dolila převržený pohár a ten si vzala paní Magdalena.“

„A kde se vzal jed, který otrávil Hátu, pokud byl jen v poháru, z něhož pila paní Klárka?“ namítla věcně Rozárka.

„Třeba jí ho později podal Jan Severín, aby proti němu nemohla svědčit. Třeba… Možností je přece hodně.“

„Nu, jak znám rychtáře Prokůpka, je to rozvážný muž, ten nebude jednat zbrkle a všechno ověří. Na začátku každého vyšetřování je to stejné. Jde jen o to, aby se shromáždila všechna svědectví a zjistilo se, kdo lže. Ještě důležitější je však pochopit důvod mordu. Nezabiješ jen tak pro nic za nic. Vždycky ti to musí přinést zisk. Slušný zisk, jestliže tolik riskuješ. Pokud znáš důvod, odhalíš zločince okamžitě,“ vykládala Rozárka další z pouček Jiřího Adama z Dobronína. Protože ji ten případ zaujal, dodala: „Ví se, proč chtěl Jan Severín svou manželku otrávit?“

„Měl prý tajnou milenku.“

„Řekl při výslechu její jméno?“

„Popřel to, ale jeho žena si je jistá. Jenže ani ona ji nezná. Uvedla však několik podezřelých náznaků z poslední doby, které svědčí o tom, že manžel je cizoložník.“

„To se mi nezdá. Že by riskoval krk a věčné zatracení kvůli konkubíně? Pokud vím, Magdalena je moc pěkná ženská.“

„Ale pořád mu nedala děti!“ triumfovala Barča.

„Jan Severín je, pokud vím, katolík. Potkáváme se v kostele. Paní Magdalenu jsem však jednou zahlédla v kostele Michaela archanděla mezi kališníky. To znamená, že pro jejího manžela by bylo snadnější než vraždit, obrátit se na konzistoř a požádat o rozluku bezdětného manželství, pokud neplní své základní poslání,“ oponovala Rozárka. Ona sama, stejně jako Petr Korec i její pán, se přikláněli spíše ke katolické víře, ale žili v kališnickém městě a bylo zbytečné se pro víru hádat. Zvláště s fanatiky a hlupáky, neboť to bylo stejné jako mlátit prázdnou slámu. Zamyšleně pokračovala: „Ne, tady musí jít o něco jiného.“

„No právě!“ skočila jí do řeči netrpělivě Barča. „Měla jsem Hátu ráda. Byla to hodná ženská a cosi jí dlužím. Chci, aby se vědělo, jak opravdu umřela. Proto jsem tady. Pomůžeš mi? Nikdo ze služebných ve městě nemá s vyšetřováním tolik zkušeností jako ty!“

„Vyšetřovat může rychtář, my na to nemáme právo,“ upozornila Rozárka. Tohle byla ošemetná věc a nechtěla by udělat něco, čím by si mezi měšťany pokazila svou pověst, kterou si tak pečlivě chránila. Za neuvážené kroky, které by zpochybňovaly autoritu městského práva, by mohla skončit na pranýři. A to by byla ostuda na celý život. V Plzni na pranýři stála, a dokonce dvakrát. Tehdy se musela proti své vůli živit jako sklepnice a příležitostná nevěstka. Kdyby v Plzni zůstala, měla by ostudou na pranýři zničený život až do smrti, protože lidé nezapomínali. Jak vděčná byla svému pánovi a Petrovi, že ji odvedli a nikdy jí ty ošklivé časy nepřipomínali.

Pokud by Rozárka tajně pátrala, byla by určitě opatrná, nemohla však ručit za Barču, protože věděla, jak je zbrklá a zbytečně upovídaná. Ostatně i to, že slíbila katovu pacholkovi mlčet, ale hned běžela za ní, o něčem svědčilo. Spojit se s ní bylo riziko.

„Zatraceně, víš, jak jsem to myslela,“ utrhla se její přítelkyně. „Už musím běžet. Večer se sejdeme u kašny na rynku a řekneme si, co jsme zjistily. Já se vyptám na Jana Severína a ty na Alešíka. Pokud to náhodou nevíš, bydlí ve vedlejší ulici, v Platnéřské. V tom starém domě U Ostruhy. Tak se měj!“

Než stačila Rozárka odpovědět, Barča vyběhla na ulici a utíkala směrem k rynku.

Jiří Adam z Dobronína opustil kancelář Královské komory dříve než obvykle. Využil toho, že za ním přišel jeden ze staroměstských biřiců se žádostí rychtáře Prokůpka, zda by se u něj nemohl v naléhavé věci dneska před večerem zastavit.

Podkomoří Hynek se sice mračil a povýšeně rozkládal, že mají v úřadu tolik práce, že nemůže dovolit, aby si písaři odcházeli, kdy se jim zlíbí, jenže Jiří Adam z Dobronína měl své výsady. Sám panovník Ferdinand Habsburský si cenil jeho vyšetřovatelských schopností a stejně tak nejvyšší purkrabí. Kdykoli potřeboval odejít, stačilo s nevinným výrazem představenému říci něco v tom smyslu, že rád poslechne a zůstane, i když se to asi nebude jinde líbit, protože vyšetřování nepočká.

Podkomoří Hynek byl sobecký a arogantní, ale současně zbabělý. Ničeho se nebál tolik jako nelibosti svých nadřízených. Jiřímu Adamovi z Dobronína stejně jako jiným písařům rád dokazoval svou autoritu a moc, ale ve skutečnosti se mu nikdy neodvážil cokoli zakázat, aby nahoře nenarazil. Vždycky to však opentlil řadou nabubřelých slov a to celé uzavíral s káravě zdviženým prstem, že to je naposledy a jen díky své laskavosti mu umožní ukončit práci výjimečně dříve, než nařizují předpisy.

Tentokrát opustil Jiří Adam z Dobronína úřad sám, bez svého pomocníka, protože tu věc nepovažoval za důležitou. Petr Korec pracoval jako pomocný písař ve skriptoriu a díky tomuhle příjmu, byť byl zoufale malý, měl možnost se oženit s Rozárkou. Jen lidem, kteří pracovali nebo měli příjmy z majetku, církev udělila svátost manželskou.

Petr s Rozárkou pobývali pod střechou svého pána, a proto se nemuseli strachovat o živobytí. Jiří Adam z Dobronína byl vdovec a neměl děti, proto tyhle dva přijal za svou rodinu a podle toho se k nim i choval. Byl na poměry královského písaře zámožný, neboť na Vysočině vlastnil menší panství, měl našetřenu spoustu tolarů, a pokud někomu vlivnému a bohatému pomohl, dostával za vyšetřování slušně zaplaceno. I to bylo trnem v oku podkomořího Hynka. A to vůbec netušil, kolik od bohatých velmožů za diskrétní pomoc ve skutečnosti dostává. Jiří Adam z Dobronína seběhl strmou cestou po Opyši dolů k Vltavě a přes Kamenný most pokračoval na Staré Město pražské. Dvorec staroměstského rychtáře se od časů slavného císaře Karla nacházel v ulici, která vedla od radnice k Židovskému městu. Byl ohrazený a kromě solidního kamenného domu, v němž bydlel rychtář a současně tu sídlil jeho úřad, tu stály dva domy s roubenými patry, v nichž přespávali městští biřicové, byla tu zbrojnice, šatlava a stáje pro tucet koní. To vše platila radnice, protože rychtář byl městským služebníkem.

Při ochraně pořádku a majetku musel jednat podle zemských zákonů, městských předpisů a usnesení obce, a proto měl vůči měšťanům řadu pravomocí. Jenže současně musel skládat konšelům účty ze své práce. A to znamenalo, že mu městská rada mluvila do jeho záležitostí a rozhodnutí konšelů někdy zmařilo rychtářovu práci, protože výtržníky a zločince soudila radnice. A ta často nadřazovala známosti a úplatky spravedlivému rozhodnutí.

Jiří Adam z Dobronína vešel do prostorné klenuté jizby, která se nacházela vlevo od síně a její okna vedla do ulice a k rynku. Naproti rychtáři Prokůpkovi uviděl u stolu hezkého mládence se zrzavými kudrnatými vlasy a v prostém obleku, jaký nosívali tovaryši a nádeníci. Měl široký obličej s modrýma očima, pihami na tváři a s bezelstným dětským výrazem, i když mu muselo být už skoro třicet let. Nebyl vysoký, ale měl široká ramena a silné ruce.

„To je Reimund z Lipska,“ představil svého hosta rychtář. „Pracuje jako tovaryš v tiskařské oficíně Jana Severína, protože je vyučený sazeč a tiskař.“

Mladík vstal, zdvořile se uklonil a přátelsky dodal:

„Jsem sice jazykem vašich cechů tovaryš, ale ve skutečnosti jsem spíše nádeník. Pan Severín mne najal na jisté práce a já je konám, neučím se, řemeslo umím. Protože mne však knihy neuživí, jsem taky dýňař. Vlastním před hradbami na cestě od Poříčské brány zahradu a mám tam malou chatrč, kde v létě přespávám. Prodávám na jarmarku, protože mám nejlepší tykve ve městě.“

„Přišel vlastně ve stejné věci jako ty, ctihodný pane královský písaři,“ zastavil jeho řeč rychtář Prokůpek.

„Děkuji ti, Reimunde, za zprávu, ale teď se rozloučíme.“

„Pokud bys mne potřeboval, urozený pane, víš, kde mne najdeš,“ řekl zdvořile Jiřímu Adamovi z Dobronína a rychle zmizel.

„Hodný mládenec,“ podotkl s úsměvem staroměstský rychtář. „Přišel, aby se přimluvil za svého pána. Vehementně mi tvrdil, že Jan Severín musí být nevinný a že šlo určitě o politováníhodné neštěstí, ale nikoli o úmyslný mord. Měl bych asi začít tím, co se vlastně stalo a co o tom vím.“

„Řekl bych, že to je ten nejlepší způsob, jak se rychle dohodnout. Ovšem nejdříve mi dovol otázku. Proč jsi mne pozval? Těžko jen proto, abychom si přátelsky popovídali o spáchaném zločinu, pokud jsi už zločince uvěznil.“

„Je to nesmírně ožehavá věc,“ povzdechl si Prokůpek a rozpačitě se začal drbat v řídnoucích vlasech, v nichž se objevily první šediny. S Jiřím Adamem z Dobronína se znali léta a mnohokrát si navzájem pomohli, i v záležitostech mimořádně ožehavých, protože jedno měli společné. Odmítali krýt nepravosti nadřízených a lidí, kteří měli moc i majetek a mysleli si, že mohou svévolně porušovat zákony.

Rychtář stiskl rty, ještě okamžik váhal a pak řekl: „Já vím, že je to zbytečná poznámka, ale moc tě prosím, je to vysoce důvěrné. Uvěznil jsem Jana Severína a jeho vina je nesporná. Jenže, a v tom je problém, je to synovec našeho purkmistra. Pavel Severín z Kapí hory je však momentálně mimo město. Odjel jednat do Čáslavi a Kolína a vrátí se začátkem příštího týdne. Na radnici se vždycky bojovalo o vliv a peníze, to zdůrazňovat nemusím. Jako záminka se vždycky nejlépe hodí víra. Purkmistr je katolík, proto ho sem náš panovník dosadil. Proti purkmistrovi stojí silná skupina utrakvistických konšelů v čele s kloboučníkem Hanákem. Těm by se hodilo, aby Pavel Severín s ostudou o svůj úřad přišel. Poprava synovce by ho sice o křeslo nepřipravila, ale otřese jím. A v příštím roce by ho asi náš panovník v úřadu nepotvrdil.“

„Z té bídy, která na radnici zasedá, patří Pavel Severín spíše k těm lepším, což se o Hanákovi říci nedá. To neříkám proto, že i já vyznávám pod jednou. Přesto však nemíním purkmistrovi pomáhat, protože mi na městské radě nezáleží. Spory konšelů s panovníkem jsou bojem o moc a toho se já účastnit nehodlám. Já vidím jen muže podezřelého ze dvou mordů. To, co mi přísluší, je hledat spravedlnost. A je jedno, co to na radnici způsobí.“

„Ani já nemíním kohokoli šanovat jen proto, že je to purkmistrův synovec, ale nesouhlasím s tím, aby se spěchalo. Městská rada na mne tlačí, abych Jana Severína vydal okamžitě do jejich rukou a oni mohli vynést rozsudek. Rádi by ho popravili v sobotu, dříve než se jeho strýc vrátí. Jenže on se dosud nepřiznal a my oba víme, jak ošidné je získat přiznání pomocí tortury. Navíc je v tom případu pár drobných nejasností, které ho nejspíše nezbavují viny, ale já je chci objasnit pro klid svého svědomí. A rovněž chci, aby byl u soudního jednání náš purkmistr, protože je mi protivné, když se projednávání zločinu zvrhne v náboženské hádky. Konšelé mi ovšem přísně zakázali vyšetřování protahovat. Jediné, co smím, je znovu vyslechnout Jana Severína. Mám z něj dostat přiznání za každou cenu. Suma sumárum, potřebuji, abys diskrétně našel nějakou pochybnost o jeho vině a já mohl, aniž bych tím ohrozil sám sebe, odmítnout torturu a případ odložit do doby, než se purkmistr vrátí domů. Ovšem spěchá to!“

II 

Rychtář Prokůpek zašel do sklepa pro pivo. Jindy si posílal některého z biřiců a jednou o to požádal i svou manželku, ale ta ho odbyla. Byla to žena spravedlivá, proto povinnosti doma dělila na mužské a ženské. Ty své plnila svědomitě, ale hlasitě odmítala obsluhovat svého chlapa, protože si může pro pivo dojít sám. Není děvečka ani hraběcí komorná. Ovšem když tohle říkala, vždycky se na něj dívala s úctou, protože rodinu živil on. Věděla, že si může v soukromí odpor občas dovolit, protože měla laskavého manžela, který ji za podobné řeči nikdy netrestal. Jen když jí to chtěl oplatit, odmítal po sobě uklízet. Před lidmi ho však poslouchala, aby nesnižovala jeho úřední autoritu.

Tentokrát šel pro pivo rychtář osobně, protože nechtěl, aby se o návštěvě Jiřího Adama z Dobronína příliš vědělo. Biřici byli podle jeho zkušeností upovídanější víc než ženské u kašny, zvláště pokud jim někdo zaplatil džbánek piva.

Připili si a pak řekl rychtář Prokůpek mrzutě: „S něčím se ti musím hned na začátku svěřit. Doufám, že to neříkám královskému úředníkovi, ale starému příteli. Na celém tom neštěstí mám totiž svůj díl viny. Konšel Hanák to ví, proto mě má v hrsti a nemohu proti rozhodnutí radnice nic podnikat. Ty dvě ženy byly zavražděny v noci z úterý na dnešek. Jenže tomu mordu předcházela jistá událost. Paní Magdalena si totiž byla v úterý ráno u lékárníka Damiána pro léky.“

„To je ten nový z Córdoby, který si koupil na rynku dům U Bílého jednorožce?“

„Právě ten. Chytrý muž, zná své povinnosti. Bohužel,“ povzdechl si rychtář Prokůpek a na chvíli se odmlčel, aby si promyslel, jak dál.

„Proč bohužel?“

„Protože každý lékárník má povinnost oznámit nejen podezřelá úmrtí, ale i zranění z rvaček a soubojů a jiná podivná onemocnění. Magdalena si Damiánovi stěžovala, že jí v pondělí večer, když ulehla, začalo prudce bušit srdce, zvracela a celá se třásla jako v zimnici. Damiána okamžitě napadlo, že by to mohla být otrava a zeptal se jí, zda nemají na dvoře ďáblův strom. Tak se prý na jihu říká tisu. Přisvědčila, a proto ji doprovodil domů, ovšem tam zjistil, že to není tis, nýbrž jalovec. Jsou si trochu podobné a paní Magdalena se v přírodě vůbec nevyzná. Dal jí směs bylin pro lepší trávení, ale když už chtěl odejít, svěřila se mu s obavami o svůj život. Napadlo ji to, až když jí lékárník řekl, že ji možná chtěli otrávit. S její včerejší nevolností to bylo totiž podezřelé. Manžel jí donesl džbánek vína. Nejspíše však měla štěstí, protože sotva trochu upila, spadl do džbánku obrovský pavouk, a tak všechno vychrstla z okna na ulici. Záhy se jí udělalo špatně. Takhle mi to Damián ohlásil.“

Rychtář Prokůpek se napil a důrazně pokračoval:

„Když jsem se ho však zeptal, zda byla paní Magdalena opravdu otrávená, zakroutil hlavou a vysvětlil mi, kolik různých důvodů může člověk mít k nevolnosti a bušení srdce. Navíc u domu tis neroste. Paní Magdaleně poradil, aby dávala pozor na to, co jí a pije. Pokud by se jí něco nezdálo, ať mu to donese, umí zjistit jed. S tím odešel. Váhal jsem, zda si Jana Severína předvolám, ale pak jsem si řekl, že počkám, až se pan purkmistr vrátí. Je to jeho synovec a ta věc byla sama o sobě divná, proč by něco takového zkoušel? A ještě jsem si říkal, známe ženské, jak si umějí vymýšlet, když je něco bolí!“

„Městská rada ti to rozhodně nemá co vyčítat,“ utěšoval ho Jiří Adam z Dobronína. „To podezření bylo velice vágní a ani Damián nemohl odpřisáhnout, že šlo o otravu. Pokud se zločin doopravdy nestane, není co vyšetřovat. Jenže jak se ukázalo, měla paní Magdalena bohužel pravdu. To však není tvá chyba, ale zločincova hanebnost. Jak jsi správně řekl, svědectví ženy nebývá často věrohodné. Jen na základě podezření paní Magdaleny bych byl opatrný soudit tiskaře Jana Severína.“

„Neuvěznil jsem ho jen proto, že ho manželka osočila,“ vzchopil se rychtář Prokůpek. Teď už zase hovořil svým pevným autoritativním hlasem. „Než popíšu, jak k mordům došlo, musím ti povědět, že jsme v Severínově jizbě našli pod truhlicí zapadlou červenou bobuli tisu.“

„On nespal se svou ženou?“

„Ne, každý měl svou komnatu. Mají velký dům a jsou zámožní. Je to dneska móda, ale špatná. Tohle je ostatně důkaz. Těžko by mohl pro svou ženu připravovat jed, pokud by noci trávili spolu, jak se na manžele sluší.“

Jiří Adam z Dobronína se nechtěl přít, protože nic logického v tomhle tvrzení neshledával, ale bylo zbytečné ztrácet čas. Proto rychtáře nechal, aby pokračoval.

Prokůpek popsal, jak došlo k záměně číší i to, že služebná Háta otrávené víno dopila a zemřela necelou hodinu po paní Klárce. To už byl v domě lékárník Damián, kterého Jan Severín přivolal hned, jak paní Klárka začala mít potíže. Jenže ani jedné nedokázal pomoci, i když jim podal dávidla. Na otravu tisem neexistuje lék. Když tam pak dorazil on, rychtář, se svými biřici a začal se vyptávat, obvinila Magdalena v hysterickém pláči svého manžela. Zlatník Alešík potvrdil, že Magdaleninu číši opravdu vypila jeho nebohá žena. Ničeho jiného si však nevšiml. Pak se našla bobule tisu a rychtář vzpouzejícího se Jana Severína odvedl do vězení.

„A ještě něco,“ podotkl rychtář Prokůpek a rukou si otřel bradu, kterou si trochu pobryndal pivem. „Asi tak týden před oním mordem se Jan Severín pohádal se svou ženou. Sousedé slyšeli, jak na sebe křičí. Hodně hlasitě a zle. Ale o co šlo, to netuší.“

„Zdánlivě to vypadá jasně,“ uvažoval nahlas Jiří Adam z Dobronína. „Jan Severín se chtěl své ženy zbavit, hádali se a jednou se o to neúspěšně pokusil. V jeho komnatě se našel důkaz, že jed použil. Jenže nezemřela Magdalena, ale její sestra Klárka. Náhoda? Myslím, že příliš veliká. Poprvé unikla paní Magdalena smrti tím, že do vína spadl pavouk, podruhé dala nevědomky otrávené víno své sestře. Náhodu samozřejmě nelze vyloučit, ale já osobně ji rád nemám. Na řetězci náhod by neměla být založena žaloba z hrdelního zločinu. Tohle je určitá právní možnost, jak by se snad dalo rychlému odsouzení purkmistrova synovce zabránit. Nic neslibuji, ale poradím se s přítelem. Jako královský notář na odpočinku by měl znát různé kličky.“

„Mluvíš o Ulrichovi z Jenišova? Potkávám ho občas v kostele, protože je představeným literátského bratrstva a má krásný hlas. Znáš se s ním dobře? Pokud já vím, strachuje se o své zdraví tak, že nikdy nikomu v ničem nevyhoví.“

„Studovali jsme spolu a o zdraví se obával vždycky. Neboj se, vím, jak na něj.“

„Bůh ti žehnej,“ poděkoval rychtář Prokůpek. Věděl, že Jiří Adam z Dobronína nikdy nemluví jen tak do větru. Vyhlédl z okna na dvůr, zda je prázdný. Hned pak se královský písař pokoutně jako nějaký zločinec vyplížil z rychty na ulici.

Petr Korec opustil skriptorium úřadu Královské komory a loudal se domů. Už dva měsíce byl ženatý, a pokud zrovna nepátral, v doprovodu svého pána se vždycky po práci vracíval rovnou domů. Ani jednou se nestalo, že by se někde zdržel. Teď, když se procházel po městě sám, mu to najednou přišlo líto.

Rozárku miloval, jenže manželka přece nemohla být celý jeho svět. V době studií navštěvoval šenky, sváděl sklepnice, diskutoval s přáteli, zpíval, tancoval a někdy se i popral. Za to poslední draze zaplatil, protože musel vysoké učení opustit a z Prahy utéct. Pobýval pak v Lombardii a v Toskánsku, kde byl život studentský ještě rozvernější než doma. Na pražském vysokém učení se musely dodržovat přísné křesťanské zásady, na kterých utrakvistická konzistoř lpěla.

Za Kamenným mostem zpomalil a nakonec odbočil do úzké uličky ke klášteru dominikánek svaté Anny. Na malém rynku, kterému se podle kláštera říkalo Anenský, býval šenk, rovněž Anenský, kam s přáteli chodíval. Šenkýř měl dceru, Petr Korec si už přesně nepamatoval, zda se jmenovala Gertruda nebo Gudrun, ale i po letech si vybavil pár nocí, které spolu strávili. Bylo to už sedm let. Sám nevěděl proč, ale měl chuť zjistit, zda tu pořád ještě obsluhuje a jak teď vypadá.

Starobylý dům měl oprýskanou omítku a stejně zašlý vývěsní štít, v tom se nezměnilo nic. Tenhle šenk ležel trochu stranou a nikdy se mu moc dobře nedařilo. Petr si ještě pamatoval, že musí sklonit hlavu, protože kamenné ostění dveří bylo hodně nízké. Hned za dveřmi byly dva schody, po nichž se sestupovalo do starobylé klenuté jizby. Uvnitř bylo šero, vonělo tu maso pečené s česnekem a rozmarýnem a mezi dvěma dlouhými stoly se táhla úzké ulička, v níž měli dva co dělat, aby kolem sebe prošli. S potěšením zjišťoval, že se nezměnilo vůbec nic. Překvapilo ho jen, jak málo hostů posedává na lavicích u stolů.