Vlastimil Vondruška 

Život ve středověku 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Vlastimil Vondruška, 2007, 2014, 2021 

Ilustrace © Kamila Skopová, 2007, 2014, 2021 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014, 2021 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-243-9842-6 (epub) 

ISBN 978-80-243-9843-3 (mobi)

Mé ženě Aleně 

Obsah

A 

ADVENT 

AKVAMANILE 

ALCHYMIE 

ANÁLY 

B 

BAKALÁŘ 

BARBAKÁN 

BARVA 

BAŠTA 

BEČVÁŘ A BEDNÁŘ 

BENEDIKTINI 

BERNĚ 

BISKUP 

BRAKTEÁT 

C 

CALETNÍK 

CECH 

CEP 

CESTOVÁNÍ 

CÍRKEV 

CISTERCIÁCI 

Č 

ČÍŠE 

D 

DENÁR 

DESKY ZEMSKÉ 

DIVADLO 

DLAŽDICE 

DRÁTĚNÁ KOŠILE 

DŮM GOTICKÝ 

DŮM ROMÁNSKÝ 

DŮM VENKOVSKÝ 

E 

ERB 

F 

FRANTIŠKÁNI 

FRESKA 

G 

GOMBÍK 

GROŠ 

H 

HALAPARTNA 

HAMPEJZ 

HAMR 

HERBERK 

HERETIK 

HEROLD 

HORNICTVÍ 

HRAČKA 

HRAD 

HRADBA 

HRY STOLNÍ 

HŘIVNA 

HUDBA 

HYGIENA 

CH 

CHLÉB 

I 

INKVIZICE 

J 

JAZYK 

JARMARK 

K 

KACHEL 

KAJÍCNÍK 

KALICH 

KALENDÁŘ 

KANCIONÁL 

KANCLÉŘ 

KAPITULA 

KERAMIKA 

KLÁŠTER 

KLATBA 

KNĚZ 

KNIHA 

KOLEDA 

KONCIL 

KONŠEL 

KOPÍ 

KORUNOVAČNÍ KLENOTY 

KOŘENÍ 

KOŘIST 

KOSTEL 

KOŠÍKÁŘSTVÍ 

KOVÁŘ 

KOŽELUH 

KRAJKA 

KRÁL 

KRB 

KRONIKA 

KŘÍŽ 

KŘTITELNICE 

KUCHYNĚ 

KUPEC 

KUŠE 

L 

LAZEBNICE 

LEGENDA 

LEN 

LISTINA 

LOĎ 

LOV 

LUK 

LŽÍCE 

M 

MADONA 

MALÍŘSTVÍ 

MAN 

MASO 

MÁSELNICE 

MÁZHAUS 

MEČ 

MEDICÍNA 

MĚSTO 

MINCOVNA 

MITRA 

MLÝN 

MNICH 

MONSTRANCE 

MŠE 

MÝTO 

N 

NÁDENÍK 

NÁKONČÍ 

O 

OBLÉHACÍ TECHNIKA 

OBLÉHÁNÍ 

ODĚV GOTICKÝ 

ODĚV RENESANČNÍ 

ODĚV ROMÁNSKÝ 

OLTÁŘ 

ORDÁL 

ORNÁT 

OSEV 

OSTRUHA 

OSVĚTLENÍ 

P 

PALCÁT 

PAVÉZA 

PEČEŤ 

PEKAŘ 

PENÍZE 

PÍSAŘ 

PÍSMO 

PIVOVARNICTVÍ 

PLÁŠŤ 

PLATNÉŘ 

PLUH 

PODKOVA 

POHÁDKA 

POLE 

POPRAVA 

POSTEL 

POUSTEVNÍK 

POUTNÍK 

PRANÝŘ 

PREMONSTRÁTI 

PREVÉT 

PRIVILEGIUM 

PROBOŠT 

PRSTEN 

PŘEDENÍ 

PŘILBA 

PULPIT 

PURKRABÍ 

PŮST 

R 

RADNICE 

RELIKVIÁŘ 

ROTUNDA 

RŮŽENEC 

RYBNÍKÁŘSTVÍ 

RYCHTÁŘ 

RYNEK 

RYTÍŘ 

RYTÍŘSKÝ ŘÁD 

Ř 

ŘEZNÍK 

S 

SATIRA 

SENOSEČ 

SCHOLASTIKA 

SKLÁŘSTVÍ 

SKLIZEŇ 

SKŘÍŇ 

SLIB 

SOCHAŘSTVÍ 

SOUD 

SOUKENÍK 

STAVITEL 

STODOLA A ŠPÝCHAR 

STOLOVÁNÍ 

STRAVA 

STŮL 

SUKNICE 

SVATBA 

SVĚTNICE 

Š 

ŠATLAVA 

ŠENK 

ŠKOLA 

ŠKORNĚ 

ŠLECHTA 

ŠLOJÍŘ 

ŠPERK 

ŠTÍT 

T 

TANEC 

TAPISÉRIE 

TARASNICE 

TKANÍ 

TOPENIŠTĚ 

TORTURA 

TOVARYŠ 

TRUBADÚR 

TRUHLA 

TŘMEN 

TURNAJ 

TVRZ 

U 

UNIVERZITA 

URBÁŘ 

URBURA 

URINAL 

V 

VÁNOCE 

VČELAŘSTVÍ 

VĚDRO 

VELIKONOCE 

VESNICE 

VĚŽ 

VÍNO 

VÍRA 

VITRAJ 

VOJÁK 

VŮZ 

Z 

ZAHRADA 

ZÁKON 

ZÁPŘAH 

ZBROJ 

ZEMĚDĚLSTVÍ 

ZEMNICE 

ZVON 

Ž 

ŽIDÉ 

ŽIDLE 

A 

ADVENT 

Ve středověku jeden z nejvýznamnějších křesťanských svátků. Advent začínal v neděli, která je nejblíže svátku sv. Ondřeje (30. listopadu) a končil Štědrým dnem (24. prosince). Označení je odvozeno z latiny – sloveso advenire lze přeložit jako přicházet, jde tedy o přípravu na příchod, narození Ježíše. Adventem začínal církevní (liturgický) rok (ten se nekryje s rokem kalendářním). Během liturgického roku se v pravidelném cyklu opakují církevní obřady připomínající narození Krista, jeho pouť světem až k ukřižování a zmrtvýchvstání. Podle významu svátku se v průběhu liturgického roku měnily barvy mešního roucha. Pro církevní účely se ve středověku počítal nový rok od počátku adventu (datovaly se tak některé papežské listiny).

Advent patří mezi nejstarší křesťanské svátky. Zmínky se objevují již ve 4. století na území dnešního Španělska a Francie, v 6. století se slavil v Římě a postupně pronikl do všech křesťanských zemí. Jeho průběh však byl různý a teprve ve 12. a 13. století se církev pokusila sjednotit jeho podobu. Advent měl být obdobím půstu, odříkání a zvýšené zbožnosti, nicméně prostý lid tyto zásady nepřijal, protože zima byla v jejich životě jediným obdobím, kdy nemusel konat polní práce a mohl se bavit.

Během církevního adventu se brzy ráno konaly mše věnované Panně Marii. Říkalo se jim roráty (podle latinského textu úvodní mešní písně Rorate coeli…, tj. Rosu dejte, nebesa). Jako roráty se současně označovaly staročeské adventní zpěvy. V době po husitských válkách se zpívání rorátů ujímala literátská bratrstva, což byla sdružení vzdělaných měšťanů, která nahrazovala kněze a mnichy (do té doby obstarávali kostelní zpěv preláti, nikoli věřící). Během adventu se slavily svátky několika významných světců (sv. Ambrož, sv. Mikuláš, sv. Ondřej, sv. Barbora, sv. Lucie). Kromě církví předepsaných mší patřily k lidové zábavě ve městech i na venkově průvody maškar

(nejstarší zápisy o průvodech mikulášských maškar se v českých zemích dochovaly ze 14. století), hostiny, pitky a taneční zábavy. Během adventu se prováděly různé pověrečné praktiky a věštila se budoucnost. Původ těchto praktik tkvěl v předkřesťanské magii (pozůstatky pohanských obyčejů v českých zemích pranýřovali církevní učenci ještě ve 13. a 14. století).

AKVAMANILE 

Během mše si kněz myje ruce jako symbol očištění dříve, než přistoupí k eucharistické modlitbě (závěr mše, při němž se chléb a víno proměňují v tělo a krev Páně). Ve středověku se při tomto obřadu omývání užívala zvláštní konvička, z níž se lila voda na prelátovy ruce. Odtud odvozen i název akvamanile (latinsky aqua = voda a manus = ruka). Středověká akvamanile bývala zhotovována ve tvaru zvířat. Nejstarší se vyráběla keramická. Jedna taková z počátku 11. století byla nalezena u Choustníku na Táborsku. Později bývala litá z bronzu, často nádherně zdobená. Bronzová akvamanile v podobě koně byla nalezena v pražských Košířích, jiná v podobě lva se našla v Hradci Králové.

Později nahradily akvamanile jednoduché konvičky.

Bronzová akvamanile z konce 13. století nalezená v Hradci Králové

ALCHYMIE 

Nejznámější tajná věda středověku, která usilovala o proměnu (transmutaci) kovů ve zlato, ale i o výrobu léků. Alchymie se věnovala pozorování přírody a experimentům, stejně jako mystickému zaříkání.

Středověká alchymie vycházela z poznatků alchymie staroegyptské, řecké a arabské. Jedním ze zakladatelů byl podle legendy starořecký bůh Hermes Trismegistos (podle něj se tajné nauky nazývaly hermetické). Největší vliv na středověk měly spisy alexandrijského Zósima (žil kolem roku 300) a arabských autorů (perský lékař Rhazes z přelomu 9. a 10. století, mystik Ibn Umail z 10. století a lékař Avicena z přelomu 10. a 11. století).

K renesanci středověké evropské alchymie došlo ve

12. století. V katedrální škole ve francouzském Chartres se začaly učit přírodní vědy a vznikaly tu první spisy o podstatě hmoty. Gerhard z Cremony a jeho žáci, působící ve španělském Toledu, přeložili většinu významných arabských spisů do latiny.

K bouřlivému rozvoji alchymie došlo ve 13. století, kdy vycházejí první encyklopedie o přírodě (Vincent z Beauvais). Na ně navazuje na přelomu 13. a 14. století jedno z nejvýznamnějších alchymistických děl – Korpus alchymistických spisů (skutečného autora neznáme, známe jen jeho přezdívku Geber). Kniha, která usilovala o pochopení struktury hmoty a obhajovala střízlivé pojetí experimentů, patří k vrcholům středověké alchymie a je bez nadsázky předchůdcem moderní chemie.

Jiný směr v alchymii představoval německý lékař Paracelsus (žil v první polovině 16. století), který je autorem mystického učení, jehož smyslem bylo najít nové postupy v lékařství (metodu nazýval chemiatrií).

Alchymistická laboratoř

Proslulou alchymistickou dílnu měl na přelomu 16. a 17. století v Praze císař Rudolf II. Kromě skutečných učenců přitahovala alchymie i spoustu podvodníků. O velkou část rodového majetku přišel díky alchymistickým experimentům např. rod pánů z Házmburka. Angličan Edward Kelly sliboval Rudolfovi II. vyrobit kámen mudrců – zázračný elixír, který by umožňoval proměnu kovu ve zlato a prodloužení lidského života. Nakonec došla císaři trpělivost a nechal ho uvěznit.

ANÁLY 

Nejstarším způsobem zaznamenávání událostí bylo vedení letopisů neboli análů. Název je odvozen z latinského slova annus = rok, protože se zápisy řadily za sebe podle let. Zapisovaly se náhodně sebrané události, většinou jen heslovitě. Tím se anály liší od kronik, které události popisovaly a hodnotily. Původní smysl análů nebyl literární, ale praktický. Církev zapisovala data, aby mohla na daná výročí konat mše věnované oněm událostem.

Anály se vedly v klášterech a kapitulách. Nejčastěji byly obsahem důležité místní události – založení kláštera, vysvěcení kostela, smrt opata, nastolení biskupa, požár, mor apod. Z událostí širšího významu se objevují zmínky o nástupu či smrti panovníka a o bitvách. Většinou jde

o pouhé zmínky, co se v daném roce stalo, aniž by autor uváděl podrobnosti. Anály jsou většinou anonymní, neznáme jejich autory. Sepisovali je učení klerici, a protože se anály vedly často po dlouhou dobu, střídaly se v jejich psaní celé generace mnichů a kapitulních bratrů.

V českých zemích se anály objevují v průběhu 11. století. Za nejstarší se považují anály katedrálního kostela sv. Víta v Praze, které se však nedochovaly. Dochovány jsou až Letopisy hradišťsko-opatovické (sepisovat se začaly kolem poloviny 12. století v klášteře v Hradisku u Olomouce, v psaní se pokračovalo v nedalekém klášteře v Opatovicích). Specifickým análem je břevnovské nekrologium z poloviny 12. století, kam se zapisovala úmrtí opatů, mnichů, ale také členů knížecí rodiny a dobrodinců kláštera.

Mladší anály obsahují více zpráv, a tvoří tak přechod ke středověké kronice. Mezi nejvýznamnější autory košatěji pojatých letopisů se řadí pokračovatelé Kosmovi. Pražský kanovník Vincentius popisuje vojenské tažení českého krále Vladislava v polovině 12. století, opat milevského kláštera Jarloch líčí události konce 12. století. Nesouvislé záznamy různých autorů, dochované ze 13. století, se označují jako Letopisy české. Z nich mají vyšší literární hodnotu jen zápisky o vládě a smrti českého krále Přemysla II. Otakara (Annales Ottacariani).

B 

BAKALÁŘ 

Pokud chtěl kdokoli absolvovat středověkou univerzitu, musel nejprve navštěvovat základní studium, které se odbývalo na fakultě svobodných umění (tzv. artistické fakultě). Tato výuka obvykle obsahovala gramatiku, rétoriku, aritmetiku a další speciální nauky, jejichž pojetí se lišilo místo od místa (filozofii, astronomii, hudbu). Studium bývalo dvouleté a po jeho řádném absolvování získával student titul bakaláře. Ten ho opravňoval pokračovat ve studiu na některé z vyšších fakult (bývaly obvykle tři – teologická, právnická a lékařská). Po absolvování vyšší fakulty získával titul magistra nebo doktora.

Mnoho studentů po dosažení bakalářské hodnosti univerzitu opustilo, ať již kvůli nedostatku peněz, či proto, že na další studium nestačili nebo je nebavilo (vyšší církevní hodnosti se navíc obvykle pojily s nižším kněžským svěcením). Přesto se mohli absolventi fakulty svobodných umění ve středověké společnosti díky svému vzdělání dobře uplatnit. Většinou se stávali městskými písaři, úředníky apod.

Po husitských válkách si města zřizovala vlastní školy a na výuku najímala vzdělané lidi. Tuto práci získávali často právě bakaláři, takže se označení bakalář přeneslo i na renesančního učitele (povídka Nezbedný bakalář Zikmunda Wintera).

BARBAKÁN 

S rozvojem palných zbraní bylo třeba zesilovat hradby a související obranné prvky. V českých zemích se začala v 15. století stavět před bránami hradů a měst předsunutá opevnění, která chránila vlastní vstup za hradby před účinky přímé střelby z děl. Svou konstrukcí současně bránila nepříteli, aby se nemohl dostat až těsně k vratům, která zakrývala průjezd v bráně. Jako první přišli s touto koncepcí obrany husité při výstavbě opevnění Tábora.

Barbakán se stavěl na půdorysu válce, podkovy či mnohoúhelníku. Jeho zeď bývala často vysoká jako hlavní hradba opevnění, z vnější strany ji navíc obklopoval vlastní příkop. Zdi barbakánu bývaly opatřeny střílnami, podsebitím, menší brankou, někdy i baštou. Středem barbakánu vedl úzký průchod, který směřoval k bráně. Důležitým konstrukčním prvkem bylo, že průchod nevedl přímo, ale směrem k bráně se lomil, aby nebylo na bránu vidět, a tedy se nedalo vystřelit z větší vzdálenosti.

BARVA 

Látky vyráběné z přírodních materiálů mají neutrální režné zabarvení. Z takových látek si ve středověku šila oděv většina lidí. Barvené látky byly známkou bohatství a přepychu. Až do husitských válek byly vyhrazené šlechtě a nejbohatším měšťanům (a také prelátům). Důvodů bylo několik. Většina surovin k barvení látek se vozila z Orientu a některé byly velice drahé. Barvení stálo často více peněz než látka samotná. Proto se barvíři řadili ve středověku k bohatším řemeslníkům. Církev spolu s proklamacemi půstu a střídmosti zakazovala barvení látek jako projev rozmařilosti. Český zemský sněm ještě v 16. století zakazoval lidem na venkově nosit drahé barvené látky.

V 15. a 16. století se však cena barvení snižovala v důsledku užití nových, především domácích surovin. Barvené látky se s nástupem renesance stávaly běžnou součástí oblečení a rozšířily se i na venkov a mezi chudší městské vrstvy. Šil se z nich ovšem jen sváteční oděv (všední pracovní šaty se nadále zhotovovaly z nebarvených režných látek). Rostl také počet řemeslníků barvířů. Barva ve středověku nebyla jen záležitostí módy, měla také svoji symboliku. Církev dávala barvám liturgický význam. Ornát kněze a oltářní přikrývka při mši se měnily podle svátků. V běžné dny byly zelené, o svátcích, při křtech a svatbách bílé, během půstu fialové, na Velký pátek a při mších za zemřelé černé. Každý řeholní řád měl svou typickou kombinaci barev hábitu, cingula a pokrývky hlavy (obvykle barvy šedá, hnědá, černá a bílá).

Barvířská dílna 

Zvláště pro ceremoniální oděvy používala šlechta své rodové barvy, odvozené od jejich erbu. Jedinou výjimkou byla nachová (temně rudá) barva, která byla od starověku považována za nejvznešenější a nejdražší barvu a směl ji nosit jen panovník. Získávala se z mořských mlžů a na obarvení jednoho pláště bylo třeba několik desítek tisíc jedinců. Šlechta i měšťané směli používat červené barvy méně výrazných odstínů, které byly levnější a zhotovovaly se pomocí jiných barviv.

V některých středověkých městech byla žlutá barva vyhrazena pro nepočestné ženy (nevěstky).

BAŠTA 

K zesílení opevnění se od nejstarších časů stavěly hradební věže, nazývané bašty. V románské době bývaly bašty stejně vysoké jako hradby, uvnitř byly plné. V gotickém opevnění se mění jejich vzhled i funkce. Bašta bývá vyšší než vlastní hradba a uvnitř je dutá, aby se v ní mohli ukrývat obránci. Někdy měla zadní část otevřenou. Uvnitř bašty bývala patra spojená žebříky. Její zdi se stavěly silné i několik metrů a bývaly proražené úzkými vysokými střílnami. Bašty měly nejrozmanitější tvar, stavěly se na válcovitém, čtyřhranném či polygonálním půdorysu. Na vrchu bývaly zastřešené (někdy s ochozem a podsebitím), méně často se stavěly bez střechy se zubatým cimbuřím. V rozích opevnění se stavěly zesílené rohové bašty. Nízké hrotité parkánové bašty se po husitských válkách stavěly také ve zdech parkánů.

Bez hradebních věží se ve středověku neobešlo žádné městské a hradní opevnění. Vzhledem k tomu, že bašty byly předsunuté před linii vlastních hradeb, umožňovaly boční střelbu (flankování). Tak se nazývala střelba do slepých míst, kam nebylo možno střílet přímo z hradeb. Bašty se stavěly tak daleko od sebe, aby obránci střelbou z kuší a luků vykryli celý prostor před hradbami.

V 15. a 16. století se zdi hradebních věží zesilují, bašty se zvětšují a zřizují se v nich mohutné dělové komory s velkými střílnami. Dělové (bateriové) bašty mívaly v horních patrech menší střílny, z nichž stříleli obránci z ručních palných zbraní. Jako první postavili bateriovou věž husité v Táboře.

V renesanci se z původní rohové bašty vytváří zvláštní konstrukční prvek, jemuž říkáme rondel. Jde o masivní stavbu na kruhovém nebo oválném půdorysu, která vystupuje z hradební zdi (ale její vnitřek je dutý). Z renesančního rondelu se v barokní době vytváří klasický bastion (pětiboká bašta, jejíž vnitřek byl na obranu před dělostřelbou vyplněn dusanou hlínou). Na horní plošině bývala za nízkou hradbou umístěna děla a střelci z mušket.

BEČVÁŘ A BEDNÁŘ 

Označení bečvář a bednář neznamenalo ve středověku totéž. Bečvář zhotovoval bečvy, tedy sudy a kádě z tvrdého dubového dřeva (říkalo se mu „černé“). Sudy pobíjel železnými obručemi. Bednář vyráběl běžné dřevěné nádobí – vědra, štoudve a škopky ze dřeva měkkého („bílého“). Své dílo stahoval obručemi březovými, lískovými či habrovými. Toto rozlišení obou řemeslnických profesí platilo až do 19. století. Ve středověkých písemných pramenech se však objevují i další označení, vystihující specializaci – neckáři, okřináři (okřín byla dlabaná dřevěná miska), korytníci a pouzderníci.

Sudy byly důležité pro vaření piva a zrání vína. Proto se bečvářské dílny zřizovaly někdy přímo u vrchnostenských či klášterních pivovarů. V českých písemných pramenech se s městskými bečváři setkáváme od 15. století, kdy došlo k nebývalému rozkvětu pivovarnictví. Vlastní cech měli bečváři v Praze již v první polovině 15. století, a mezi měšťany žilo 38 mistrů. V téže době vznikl společný cech bečvářů a bednářů v Hradci Králové, Kutné Hoře a Táboře. Počet bečvářů a bečvářských cechů v 16. století prudce rostl. Kromě jiných měst existoval samostatný cech i v Litoměřicích, kde se jeho členové specializovali na výrobu sudů na víno pro potřeby místních vinařů.

Bednář dle iluminace ze 14. století 

Bečváři i bednáři bývali chráněni před konkurencí jiných výrobců, kteří by přiváželi výrobky ze dřeva na trh. Městská rada také zakazovala, aby obchodníci skupovali

„obručné lesy“, a bečváři si tak mohli kupovat potřebné dřevo přímo bez provize překupníka. Na druhou stranu bývali bečváři povinni vyrábět sudy jen takových velikostí, jaké odpovídaly mírám, které se v daném městě používaly. To vyplývalo z praxe, že „sud“ byl při prodeji piva měrnou jednotkou, a podle sudů se platily i poplatky za šenkování. Někdy ovšem bečvářský mistr zhotovil obří sud, jímž prokazoval své mistrovství. Sud na víno, zhotovený roku 1643 v moravském Mikulově, měl obsah 1 130 hektolitrů.

BENEDIKTINI 

Řád benediktinů je nejstarším mnišským řádem křesťanské západní Evropy. Zakladatelem řádu byl poustevník sv. Benedikt, který roku 529 zřídil v italském Monte Cassinu první klášter tohoto řádu. Sepsal pravidla pro život mnichů. Základním heslem řádu bylo „Modli se a pracuj!“. Benediktini se museli ve středověku denně účastnit pěti mší, věnovat čas rozjímání a také zemědělské práci. Z benediktinské řehole jsou odvozeny některé další mnišské řády.

Benediktinští mniši se věnovali činnosti misionářů a zasloužili se o rozšíření křesťanství v slovanských i germánských zemích. Zvláště v době raného středověku patřily benediktinské kláštery k hlavním centrům vzdělanosti, umění i hospodářství. V průběhu staletí prošel řád několika reformami. Nejvýznamnější bylo hnutí za očištění mravů církve, v jehož čele stál na počátku 10. století klášter ve francouzském Cluny. Jedním z požadavků bylo, aby duchovní nevstupovali do manželství s ženami (do té doby to byla běžná praxe).

Nejstarší mužský klášter v Čechách byl založen koncem 10. století v pražském Břevnově. Záhy po něm následovaly další benediktinské kláštery – Ostrov u Davle, Sázava (kde se za prvního opata sv. Prokopa konala v první polovině 11. století slovanská bohoslužba, zatímco všude jinde výhradně latinská), Opatovice nad Labem, Litomyšl, Hradisko u Olomouce.

Benediktinský mnich dle iluminace ze 13. století 

Řádový oděv benediktinů byl celý černý. Spodní šat zvaný hábit se ovazoval v pase provazem, později černým opaskem (zvaným cingulum), vrchní šat, spadající až ke kotníkům, se nazýval škapulíř a byl rovněž černý. Hlava zůstávala nezakrytá (výjimečně se používaly kapuce). Znakem řádu je zlatý dvouramenný kříž (tzv. patriarchální) v modrém poli s nápisem PAX.

BERNĚ 

Berní se označoval plat, který ve své zemi vybíral panovník (z dnešního pohledu šlo o formu daně). Obecná zemská berně se vybírala od počátku 12. století jako daň z pozemků. Berni původně neplatili poddaní, nýbrž jen šlechta, neboť ta byla podle práva vlastníkem určitého panství. Šlechta ovšem půdu propůjčovala rolníkům a za to od nich vybírala rentu (peníze, naturálie a robotu). Tím své berní povinnosti přesunovala na poddané a v rámci platů pro sebe požadovala navíc i peněžní příspěvek na zemskou berni.

Původně vypisoval zemskou berni panovník podle svých potřeb celkem svobodně, ale situace se změnila v průběhu 13. století (zvláště po smrti Přemysla II. Otakara a braniborském drancování země), kdy došlo k posílení vlivu šlechty. Ovládla hlavní zemské úřady a do zemského práva prosadila pro sebe řadu výhod, kromě jiného také právo schvalovat panovníkovi vybírání berně. Aby ji odsouhlasila, požadovala obvykle další mocenské či majetkové ústupky.

Za vlády Jana Lucemburského v 1. polovině 14. století prosadila šlechta další významnou změnu. Berni od té doby podléhala výhradně půda poddaných (rustikál), dále práce řemeslníků a mlynářů, zatímco půda svobodné šlechty (dominikál) zdanění nepodléhala (to platilo až do 19. století). Berni od poddaných pro panovníka nadále vybírala šlechta. Především po husitských válkách se na zemském sněmu neustále vedl tvrdý politický zápas mezi šlechtou a králem o povolení berně. V polovině 17. století byl vypracován první katastr (berní rula – soupis veškeré půdy), podle něhož mohl panovník kontrolovat výši berně. Od 15. století se panovník postupně snažil rozšiřovat berně tím, že kromě zdanění půdy zaváděl nové spotřební daně (monopol na obchod s určitým zbožím). Podle orientačního propočtu začínaly poddaným „daňové prázdniny“ před husitskými válkami někdy kolem 15. února, v době barokní kolem 15. května.

BISKUP 

V počátcích křesťanství si biskupy volili sami příslušníci obce křesťanů (teritorium působnosti raně křesťanských biskupů bylo velice malé, omezovalo se obvykle jen na jedno město). Povinností biskupů bylo starat se o správu obce a o finance. Ve 2. století převzali i úkoly duchovní. V době šíření křesťanství se diecéze (církevní označení biskupství) v čele s biskupem stala základní církevní správní jednotkou. V souvislosti s rozšířením pravomoci biskupů se ve 12. a 13. století u nás zřizovaly menší celky – děkanáty a plebánie. S růstem počtu diecézí se vytvořil úřad arcibiskupa (jeho pravomoci byly totožné s biskupskými). Každý arcibiskup spravoval oblast s několika diecézemi.

Biskup je knězem s nejvyšším svěcením, má stejná duchovní práva jako jiný kněz, ale navíc může světit kněze a kostely, má soudní pravomoc nad duchovními své diecéze a reprezentuje diecézi, v jejímž čele stojí.

Odznakem biskupa byla od středověku mitra, prsten, berla a náprsní kříž. Biskupové nosili zvláštní ornáty (liturgické oblečení). Protože ve středověku pocházeli většinou z urozených rodin, mnozí se mimo kostel oblékali do honosných světských šatů.

Protože biskup měl v rámci církve řadu práv, od začátku Přemyslovci usilovali, aby české země měly svého vlastního a byly církevně nezávislé na římské říši. Nešlo jen o náboženské záležitosti, ale i praktické. Biskupovi se odváděly desátky – poplatky věřících. Část desátků biskup odevzdával papežské kurii a zbytek sloužil jemu.

Biskupství bylo zřízeno roku 973 v Praze, prvním biskupem se stal sv. Vojtěch (později zemřel mučednickou smrtí při misi mezi pohany). Na tradici moravského biskupství (ustanoveného v souvislosti s pokřtěním Velké Moravy, v čele stál Metoděj) navázala diecéze olomoucká (založená roku 1063). Roku 1344 bylo ještě zřízeno biskupství litomyšlské.

Roku 1344 byla pražská a olomoucká diecéze vyjmuta z pravomoci mohučského arcibiskupa a pražské biskupství bylo povýšeno na arcibiskupství (prvním arcibiskupem se stal Arnošt z Pardubic).

BRAKTEÁT 

České mince, které platily ve 13. století, se nazývaly brakteáty. Jako první je nechal razit kolem roku 1210 král Přemysl I. Otakar. Na rozdíl od jiných mincí byly jednostranné, předlohou se staly míšeňské mince. Zhotovovaly se z velmi slabého stříbrného plechu (obvykle vysoké ryzosti). Průměr nejstarších brakteátů se pohyboval kolem 4,5 cm, každá mince obsahovala zhruba jeden gram stříbra. Ve druhé polovině 13. století se začaly razit i drobnější mince stejného vzhledu. Tzv. střední brakteáty se razily krátce po roce 1260 a znovu po roce 1283. Existovaly i malé brakteáty (zhotovovaly se z velice kvalitního stříbrného plechu koncem šedesátých let 13. století). Na počátku 14. století byly brakteáty nahrazeny stříbrnými groši. Na brakteátu se poprvé objevuje v českém znaku lev.

C 

CALETNÍK 

Caletka čili medovník není nic jiného než perník. Do českých zemí přišli perníkáři – caletníci na začátku 14. století z německého Norimberku, kde pracovaly tehdy vyhlášené perníkářské dílny. V Praze se caletníci soustřeďovali kolem Staroměstského rynku, hlavně v jedné z uliček, která byla podle nich už v roce 1348 pojmenována Caletná, později Celetná. Po husitských válkách caletníci působili i v dalších městech.

Své recepty pekařští mistři úzkostlivě chránili a předávali je jako tajemství pouze nástupci. Základ pro výrobu caletky tvořil med (proto staročesky medovník), který spolu s kořením dává perníku typickou chuť, vůni i jemnost. Z cizokrajného dováženého koření se nejvíce uplatnil pepř, nové koření, skořice, hřebíček, muškátový květ i oříšek, kardamom, badyán a vanilka, z domácího anýz, fenykl, koriandr. To všechno se doplňovalo výtažky z mateřídoušky, levandule, majoránky, rozmarýnu, pelyňku a dalších bylin. Přidávaly se také ořechy a mandle. Těsto se pečlivě hnětlo, aby bylo co nejjemnější. Pak se nechávalo dlouho odležet (většinou déle než půl roku).

Perník na prodej se původně tvaroval volně v ruce, v renesanci se vytlačoval do dřevěných formiček, jejichž vzhled souvisel s dobovou módou plastické reliéfní řezby. Na nejstarších formách byly motivy z běžného života – voják na koni, měšťanka v renesančním oděvu, kohout apod.

Dílna středověkého caletníka 

CECH 

Se vznikem středověkých měst si řemeslníci zakládali bratrstva, která je měla chránit. První řemeslnická bratrstva měla charitativní poslání, poskytovala pomoc členům v případě zchudnutí, požáru či nemoci, měla také poslání náboženské. Poměrně záhy tato bratrstva začala usilovat o hospodářský vliv ve městě. Jejich hlavním cílem se stal boj proti konkurenci výrobců, kteří členy bratrstva nebyli, ať již žili ve stejném městě, v okolních vesnicích či ve městech sousedních. Začali jim bránit vozit výrobky na domácí trh. Nejstarší řemeslnická bratrstva se objevují v 10. století v italských a německých městech, od

14. století i v českých. Nejstarší dochovaný cechovní řád byl potvrzen roku 1318 pražským krejčím, kolem roku 1324 zlatníkům.

Aby mohli řemeslníci prosazovat své hospodářské požadavky, potřebovali souhlas panovníka. Ten jim ho formou privilegia uděloval obvykle za určitý peněžní obnos (často značně vysoký). Nejstarší písemná privilegia se objevují ve druhé polovině 15. století. I když měla platit „pro všechny časy“, mnohé cechy (zvláště ty bohaté a vlivné) si nechávaly pro jistotu své výsady potvrzovat i dalšími panovníky. Cechovní privilegia neplatila nikdy všeobecně, ale jen pro určité město. Proto musel každý cech získat od panovníka své zvláštní privilegium.

Cech byl monopolním sdružením vybraných výrobců s přesně stanovenými privilegii, která je chránila před konkurencí. Cechy ovládly ve městech a v nejbližším okolí nejen výrobu, ale také prodej vlastních výrobků a nákup surovin. Důležitým se pro růst cechovních příjmů stalo ustanovení, že v okolí města nesmějí působit jiní výrobci než cechovní (tzv. právo mílové). Tímto způsobem si cechy zajišťovaly odbyt.

Cechy měly řadu dalších hospodářských práv. Jejich dodavatelé nesměli předražovat suroviny (aby nerostly ceny zboží ve městě). Někdy dokonce město nařizovalo okolním rolníkům, kolik dobytka a obilí mají prodat (aby se zajistily suroviny pro pekaře a řezníky). Pokud přivezl na trh nějaký kupec stejné výrobky, jaké vyráběli místní cechovní řemeslníci, mohl je prodat jen prostřednictvím cechu (který také stanovil cenu).

Cech musel současně garantovat kvalitu svých výrobků. V cechovních předpisech se zakazovalo šidit výrobky, určovala se kvalita i výše trestů za špatnou kvalitu. Pravidelně se konaly kontroly a v případě přistižení následoval postih (kromě peněžitých pokut i tresty veřejné – stání na pranýři, máchání nepoctivých pekařů v řece apod.). Cechovní předpisy stanovovaly ceny zboží, způsob výuky učňů, přijímání tovaryšů a rovněž zásady pro mravný život svých členů a jejich rodin. Mnohé cechy stanovily počet mistrů, kteří směli ve městě působit. Teprve když nějaký zemřel, byl do cechu přijat nový z řad tovaryšů (nejčastěji syn zemřelého řemeslníka). Cechy také nařizovaly, kolik smějí mít mistři učňů a tovaryšů, jak je mají platit a živit, kolik zboží smějí týdně vyrobit (aby se všem mistrům zajistila stejná životní úroveň).

Středověké cechy pořádaly vlastní zábavy a slavnosti, měly i své erby. Cechy také konaly „soudy“, které řešily spory mezi jednotlivými mistry. Do cechovní pokladnice přispívali všichni členové (mistři a někdy i tovaryši). Kromě pravidelných příspěvků se platilo za souhlas s přijetím učně či tovaryše, za povolení sňatku, vybíraly se pokuty (jak za šizení výrobků, tak za morální poklesky). Některé cechy byly proto velice bohaté. Cech řídil volený představený – cechmistr. Odpovídal za chod cechu, správu pokladny a zastupoval cech při jednání.

Významná řemesla měla cechy, jejichž příslušníky byli mistři jen jedné profese (soukeníci, pekaři, řezníci aj.). Profese, které ve městě reprezentovalo jen několik řemeslníků, se obvykle sdružovaly do společného cechu (například roku 1380 vznikl v Praze společný cech malířů a sklenářů).

Ve středověku měly cechy veliký význam pro rozvoj městských řemesel, ale již v renesanci se ozývaly hlasy proti rovnostářským zásadám, které bránily v rozvoji a zvyšování produkce. Přesto si cechy udržely výsadní postavení ještě po třicetileté válce. Teprve v průběhu 18. století přicházely o svá hospodářská privilegia a nakonec se staly především stavovskou a společenskou organizací.

CEP 

Po sklizni se obilí muselo vymlátit, což znamenalo oddělit zrno od klasu. Nejstarší pravěké odrůdy obilí měly nejen málo zrn, ale navíc snadno vypadávalo z klasů. Proto se mohl výmlat ve starověku provádět jednodušeji než u odrůd středověkých. První Slované získávali zrno tak, že uchopili otep obilí a tloukli klasy o zem či o stěnu. Někdy se zrno oddělovalo z klasu tak, že se obilí rozložilo na mlat a do klasů se tlouklo dřevěnou holí, nebo se přes něj několikrát přehnal dobytek, který kopyty zrno vyšlapal. Východní Slované přišli na vylepšení. Přes obilí rozložené na zemi se vláčely dikány (dřevěná deska, do níž se zespodu natloukly kameny).

Výmlat obilí podle iluminace ze 14. století 

Již v raném středověku se objevily v Evropě cepy. I když detaily konstrukce byly různé, základní princip byl stejný. Na delší hůl se upevnil tlouk – masivní dřevěný válec, kterým se bilo do klasů. Dřevo pro výrobu cepů muselo být tvrdé a pružné.

Obilí se mlátilo v zimě a zpravidla pracovala celá rodina, protože šlo o práci zdlouhavou a namáhavou. Cepem se mlátilo ve stodole na mlatě (udusané tvrdé podlaze). Aby se při práci držel rytmus úderů, užívali mlatci různé rytmické průpovídky či jednoduché písně. Vrchnostenské obilí se obvykle nemlátilo v rámci roboty, protože bylo obtížné hlídat, aby poddaní část úrody nezcizili. Na výmlat si vrchnost obvykle najímala mlatce za mzdu (někdy podíl z vymláceného zrna, nejčastěji 1/16).

Cep však nebyl jen zemědělským nástrojem, stal se také zbraní venkovanů. Tlouk se zpevnil železnými pruty, spojenými kovovými objímkami, do nichž se upevňovaly hřeby nebo železné hroty. Tohle ovšem neobjevili husité. Bojovými cepy byly údajně vyzbrojené houfy chudiny, které koncem 11. století následovaly křižáky při tažení do Svaté země. Bezpečné doklady o užití bojových cepů máme ze 13. a 14. století, kdy jimi bojovali francouzští kacíři, stejně jako pěší vojska flanderských měst. U nás se však staly typickou zbraní husitských pěších vojsk.

CESTOVÁNÍ 

I když většina středověkých lidí žila jen ve své vesnici, kterou opouštěla zřídka, šlechta, duchovní a měšťané cestovat museli. Důvodů nebylo ve středověku málo. Panovník projížděl svou zemí, aby dohlížel na služebníky. Šlechta putovala se svým panovníkem, ale také navštěvovala přátele, nejen ve své zemi, ale i v zahraničí. Synové ze šlechtických rodin se stávali panoši a konali kavalírské cesty. Kupci křižovali se svým zbožím celou Evropou a řemeslničtí tovaryši chodívali na zkušenou k vyhlášeným mistrům. Církevní preláti navštěvovali své představené i koncily a konali různé mise. Studenti se toulali od školy ke škole, umělci chodili za zákazníky, zbožní poutníci navštěvovali hroby významných světců. Cestami křižovali poslové, kteří nosili listiny a zprávy.

Od pravěku hrály důležitou roli zemské stezky – cesty, jimiž se dalo projít pohraničními horami a lesy do nitra země. U zemských stezek se budovala opevněná hradiště, z nichž se později vyvinula města. Panovník ukládal poddaným pečovat o zemské stezky, brody a mosty, protože byly nejen důležité, ale přinášely také zisk (za průchod se vybíraly poplatky – mýta). Od mýta bývali osvobozeni církevní preláti a také zbožní poutníci. Jedna z nejznámějších cest přes Šumavu do jižních Čech se nazývala Zlatá stezka.

Podobně se udržovaly řeky a již ve středověku vznikly první plavební kanály (především na Rýnu), aby kupecké lodě mohly plout do vnitrozemí, kde ležely významné městské přístavy (i zde se vybíraly poplatky).

Cestování ve voze 

U cest se zřizovaly noclehárny (herberky), kde se dalo přespat, ale i najíst. Většina klášterů poskytovala poutníkům zdarma nejen nocleh, ale i jídlo. Na cestách se pohybovaly strážní oddíly, aby zabránily loupení. Někde se kácely křoviny u cest, aby se lupiči neměli kde úkryt a nemohli cestující překvapit. I tak bylo cestování nebezpečné, a proto poutníci chodili raději společně ve větším počtu. Aby cestující nenosili s sebou větší množství peněz, mohli složit doma peníze v cisterciáckém klášteře. Obdrželi potvrzení, po jehož předložení dostali v kterémkoli cisterciáckém klášteře v Evropě zpět příslušnou hotovost.

CÍRKEV 

Většina náboženství má svou organizaci – církev. Ve středověku bylo jediným povoleným náboženstvím křesťanství. Ostatní náboženství se označovala jako pohanská či kacířská. Jedinou tolerovanou vírou v rámci křesťanské společnosti bylo vyznání židovské. Změna nastala v 15. století. Po skončení husitských válek uznali nejvyšší církevní představitelé (papežská strana) jako legální v českých zemích novou církev kališnickou (utrakvistickou). To byla v podmínkách středověkého náboženského myšlení skutečná revoluce. V 16. století pak vznikly další církve protestantské – luteránská, kalvínská atd.

V počátcích křesťanství neexistovala jednotná církevní organizace. Věřící se sdružovali v relativně samostatných křesťanských obcích s vlastním kostelem. Latinské označení ecclesia znamenalo původně kostel, teprve později se začalo používat pro celou církev. V raném středověku získaly některé křesťanské obce významné postavení (Alexandrie, Konstantinopol, Řím) a vedly mezi sebou zápas o vedení ve vznikající církevní organizaci. Nakonec zvítězil Řím a římský biskup se začal označovat jako papež (otec). Svá práva odvozoval od svatého Petra, který jako apoštol spravoval po ukřižování Krista obec římských věřících (odtud papežský úřad – stolec svatého Petra). Od západní Evropy se církevně oddělily země pod nadvládou Byzance. Tamní křesťany řídil patriarcha v Konstantinopoli (od něho se odvozuje východní pravoslavné křesťanství).

Křesťanství přinesli roku 863 do Velkomoravské říše Cyril s Metodějem právě z Byzance (proto se první mše sloužily staroslověnsky a ne latinsky jako v západní Evropě). Zde byl také pokřtěn první známý přemyslovský kníže Bořivoj I. se svou manželkou Ludmilou a jejich zásluhou se křesťanství začalo šířit i v českých zemích. V 9. a 10. století napomáhalo křesťanství v posilování panovnické moci, proto se rychle rozšířilo v celé Evropě. Biskup i kněží sice podléhali formálně papežovi, ale ve skutečnosti o jejich dosazování rozhodoval kníže, který také zasahoval do majetkových práv církve. Církevní představitelé patřili v té době mezi knížecí služebníky.

Ve 12. a 13. století nastal v Evropě obrat. Papežové zahájili boj za osamostatnění od světské moci, tedy aby pouze oni rozhodovali o obsazování církevních úřadů a veškerý majetek spravovala pouze církev. Tento zápas mezi papežem a císařem (nazývaný „boj o investituru“) zasáhl i české země. Papež se dokonce snažil prosadit princip, že církev rozhoduje o obsazování císařského trůnu. I když církev nakonec své mocenské představy neprosadila, získala nezávislost a nesmírné bohatství.

Ve 14. století se prohloubila krize církevního života. Bohatí preláti vedli hříšný život, který byl v ostrém rozporu s tím, co hlásali. Poprvé se veřejně objevily hlasy, které volaly po reformě církve (z nich se zrodilo i husitství). Bohatství a moc církve pranýřovali nejen univerzitní učenci a kazatelé, ale i šlechtici a měšťané, kteří hledali v reformě církve posílení své vlastní moci. Kritika církve vyvrcholila v 15. a na počátku 16. století náboženskými válkami, z nichž se zrodily protestantské církve.

Roku 1546 se sešel Tridentský koncil, který hlásal obrodu církve a stanovil bojovný program, jak získat zpět věřící. Významné postavení získal jezuitský řád, který měl kontrolovat myšlení a upevňovat víru. Z idejí tohoto koncilu se zrodilo okázalé vyznávání víry, jehož výrazem se od poloviny 17. století stalo baroko.

Příslušníci církve se dělili na dvě základní skupiny – na duchovní (klér) a prosté věřící (laiky). Jako jáhen se označoval každý, kdo měl nižší stupeň svěcení. Klér však nebyl jednotný, v průběhu staletí se rozdělil. Základní skupiny byly dvě – kněží (kteří sloužili mše pro laiky a zajišťovali všechny církevní služby, jako byl křest, svatba, pohřeb apod.) a řeholníci (řeholní společenství spojená řádovým slibem, která sice zajišťovala v omezené míře určité služby pro laiky, ale vlastní církevní život vedla odděleně v klášterech). Mezi duchovními s různým svěcením a posláním existovaly složité vztahy. Jejich rozdělení se označuje jako hierarchie (doslova „svatá vláda“, hierus = kněz, arché = vláda). Nejvyšším orgánem, který rozhodoval o otázkách víry, byl křesťanský koncil. Hlavní slovo však měl papež.

CISTERCIÁCI 

Cisterciácký řád je odvozen z benediktinské řehole. Vznikl reformním úsilím několika francouzských benediktinů, kteří roku 1098 odešli do pusté krajiny v Citeaux (latinsky Cistercium, odtud název řádu) nedaleko burgundského Dijonu, kde založili klášter. Na počátku 12. století stanul v jeho čele vynikající myslitel, organizátor i řečník Bernard z Clairvaux. Záhy poté papež nový řád schválil a cisterciácké kláštery se začaly nebývalou rychlostí šířit v celé Evropě. Mateřský klášter v Citeaux zůstal přímým nadřízeným všech ostatních dceřiných klášterů. Stal se sídlem generálního opata a po celý středověk se do Citeaux jednou za rok sjížděli opati všech cisterciáckých klášterů z celé Evropy na porady, zvané generální kapituly.

Statuta pro život v klášteře, sepsaná Bernardem z Clairvaux, zavazovala mnichy k odmítání světského života, naprosté oddanosti církvi, k pokoře a dobrovolné chudobě, poslušnosti, manuální práci a snaze po dokonalosti. Cisterciáci byli vynikajícími hospodáři. Ve 12. a 13. století zaváděli v řadě evropských zemí nové techniky v zemědělství, zakládali rybníky a zasloužili se o rozšíření chovu kaprů, přímo ve svých klášterech zřizovali řemeslnické dílny. Významně se zasloužili o kolonizaci lesní půdy a jako jedni z prvních systematicky zakládali nové vesnice. Cisterciácké kláštery byly rovněž středisky vzdělání a umění. Architektonický styl cisterciáckých staveb ovlivnil celé středověké stavitelství a stál u zrodu gotiky.

Konventy (jak se nazývaly cisterciácké kláštery) vznikaly v českých zemích již od poloviny 12. století. Nejstarší byl založen v Sedlci u Kutné Hory, záhy po něm v Plasech a poblíž Mnichova Hradiště, o něco později v Nepomuku, Oseku, Mašťově a Klášteře nad Dědinou.

Ve středověku se cisterciáci nazývali „šedí mniši“ podle šatu z prostého nebarveného sukna. Znakem řádu je modrý štít posetý malými zlatými francouzskými liliemi, v jehož středu je červeně lemovaný

menší štítek s pěti kosými modro-zlatými pruhy.

Cisterciácký mnich dle iluminace ze 13. století 

Č 

ČÍŠE 

Středověké sklo mělo nazelenalou barvu, obsahovalo bublinky a jiné nečistoty. Čím bylo čistší, tím bylo dražší. Číše sloužily ve středověku k pití vína. Pivo se vařilo jinak než dnes a skleněné číše pro něj nebyly vhodné.